Юлиане Сартена
Не се влюбвай в младоженеца
Как красивата Кейт направи голяма грешка

Превод от немски: Горан Райновски, 2013

chitanka.info

Всичко се случи на един излет в планината. Неочаквана буря изневиделица изненада Кейт Съливан и принц Клаудиус фон Хернфелд, които намериха подслон от проливния дъжд и силния вятър в една изоставена конюшня. Бурята отвън ненадейно се разрази и в сърцата им. Обзети от внезапна страст, те направиха грешка, голяма грешка…

Принц Клаудиус беше сгоден за графиня Янина. Сватбата беше насрочена за след няколко седмици, а Кейт щеше да е една от шаферките. Ще се реши ли принцът, да разкрие пред света чувствата си към Кейт, или всичко ще се окаже едно мимолетно приключение?

— Разбира се, че херцогиня Фон Аренсбах трябва да дойде на сватбата на Янина — каза графиня София фон Вайнхайм. Думите й бяха изпълнени със самодоволство и гордост.

Граф Александър въздъхна. На него никак не му се занимаваше с приготовленията за сватбата на Янина. Беше му дошло до гуша от тях, а и не можеше да понася херцогинята, която намираше за превзета и надменна.

Опитвайки се да насочи разговора в друга посока, той не отдели поглед от вестника си, преструвайки се на много заинтригуван от някаква статия за турското малцинство в Германия. Графинята се подразни от това, че той не й отговори и го погледна критично.

— Как смяташ, Александър? Сигурна съм, че херцогинята ще приеме поканата за сватбата на Янина.

— За съжаление аз също съм сигурен в това — отвърна графът с нежелание.

София фон Вайнхайм погледна мъжа си с укор. Старата херцогиня със сигурност не беше най-приятният за общуване човек на света, но присъствието й на сватбата щеше да допринесе за високата класа на събитието.

— Янина е единственото ни дете — каза София. — След като единствената ни дъщеря се омъжва за човек като принц Клаудиус фон Хернфелд, трябва да се постараем празненството да бъде организирано както подобава. Това трябва да е най-щастливият ден в живота на дъщеря ни, за който да си спомня до края на живота си. Като неин баща ти също трябва да си заинтересован от това!

Граф Александър остави вестника на масичката до себе си.

— Знаеш, че Янина е всичко за мен и нейното щастие за мен е по-важно от всичко на света. Не съм убеден обаче, че за да е щастлив човек, непременно трябва да има пищна сватбена церемония със стотици гости.

— Нали не очакваш дъщеря ни да се омъжи в кварталното бистро? Тя не е коя да е и се омъжва не за кого да е!

— Разбира се, че не. Сватбеният й ден трябва да е такъв, за какъвто е мечтала. Според мен обаче по-важно е за кого се омъжва, а не колко гости има на сватбата и кои са те.

Графинята го изгледа гневно.

— Имаш нещо против принц Клаудиус ли?

— Откъде ти дойде наум? Нямам абсолютно нищо против бъдещия съпруг на Янина. Според мен той е чудесен човек — отвърна графът.

— И аз това казвам — отговори графинята. — Той е всичко, което искам от бъдещия мъж на дъщеря ни. Произхожда от богато семейство, благородник е, изглежда добре и е чудесен човек.

Графът отново беше отворил вестника си, този път на спортната страница.

— Така е — каза той. — Зет мечта и сватба мечта. Какво повече му трябва на човек, а?

— Моля те да спреш със сарказма си! Става дума за сватбата на Янина. Искам всичко да е идеално! Нека брачният им живот започне така, както всички искаме да продължи — без никакви перипетии и проблеми, само с радост и щастие.

— Точно заради това не мога да разбера цялата суетня и ненужна показност със стотици гости, някои от които даже не познаваме — отвърна Александър фон Вайнхайм, след което отново се съсредоточи върху вестника си.

Графинята го погледна гневно. Той усети, че погледът й ще прогори дупка през хартията.

— Гостите въобще няма да са чак толкова много — каза тя, вземайки списъка с поканените и преглеждайки го за пореден път днес. — Няма да са повече от 250 души.

Графинята не можеше да си спомни да е присъствала на сватба на хора от тяхното обкръжение, на която броят на гостите да не е бил трицифрено число.

— Та това е населението на едно малко село — каза граф Александър.

Графинята въздъхна.

— За щастие замъкът Вайнхайм предлага достатъчно възможности за организиране на тържество от такъв ранг. Ще е необходим обаче много персонал, а наемането му в наши дни никак не е лесно. Може би ще се възползваме от услугите на фирма за кетъринг. Мислиш ли, че семейство Дьоринг ще дойдат? Или пък да поканим семейство Бернхайм вместо тях? Те не са благородници, но за сметка на това са въшливи с пари.

Графът насочи цялото си внимание върху статия за шампиона по футбол на страната.

Жена му го изгледа ядосано.

— Какво искаш да ти кажа? — попита с отегчение той.

— Кого да поканим?

— Свещеникът и кумовете.

— Моите грижи и проблеми изобщо не те интересуват, нали? Аз не го правя за себе си, а за доброто на дъщеря ни! Мисля, че 250 гости е добро число — не твърде много, но не и прекалено малко. Но ти ми напомни за нещо важно — трябва да намерим шаферки. Как не се сетих за това по-рано?

Графинята се разположи удобно в креслото си и се замисли за церемонията и организацията, свързана с нея.

Съпругът й използва възможността да се отдаде на четивото си необезпокояван.

Пред вратата той почти се сблъска с дъщеря си Янина, която беше тръгнала към всекидневната.

— Как са резултатите от мачовете — с усмивка го попита тя, виждайки вестника в ръката му.

Двамата се засмяха заговорнически. Знаеха, че графинята мрази футбола повече от всичко и само при споменаването му се ядосваше.

— Добре, задоволителни — отвърна графът.

— Какво прави мама?

— Ами какво, седи във всекидневната и планира сватбата ти.

— Боже мой, до края на юни има толкова много време!

— Кажи го на майка си. Според мен и за сватбата на английската кралица не са правени толкова приготовления.

Янина се засмя.

— Остави я. Щом й доставя удоволствие, нека се занимава.

Граф Александър погледна дъщеря си. Беше красива както винаги. Повече от всичко на света искаше тя да е щастлива и бракът й с принц Клаудиус фон Хернфелд да е здрав и благополучен. Графът смяташе, че принцът е истински късметлия. Той се женеше за най-умната, добра и красива жена на света — неговата Янина.

Самият принц изглеждаше много добре и не страдаше от липса на женско внимание, даже напротив. Граф Александър обаче не можеше да си представи жена, по-красива от Янина. С русите си коси, светлосините си очи и омагьосващата си усмивка тя беше прекрасна като слънчева пролетна утрин.

— А какво мислиш за приготовленията, Янина? Доставя ли ти удоволствие да се занимаваш с тях?

— Разбира се — усмихна се тя. — На мама обаче очевидно й доставят много повече удоволствие, отколкото на мен.

— От цялото си сърце ви желая да сте щастливи — спонтанно каза баща й.

— Та как бихме могли да не бъдем щастливи? Клаудиус е много добро момче, разбираме се отлично.

Графът погледна дъщеря си замислено. „Добро момче“ не му се видя подходящо описание за бъдещия й съпруг. Прозвуча му някак заучено и изкуствено. Графът не усети в думите на дъщеря си любов и страст към бъдещия й мъж… а може би пък старият граф вече не разбираше днешната младеж…

— Да, права си. Аз отивам до камината, за да дочета вестника си и да ви оставя да се занимавате с приготовленията необезпокоявани.

— А и ти ще можеш да прочетеш вестника си на спокойствие — шеговито му каза тя.

Графът се усмихна и тръгна към креслото си до камината.

— Най-после дойде — каза графиня София на дъщеря си, още преди да е прекрачила прага на стаята.

— Защо, да не си ме търсила?

— Не. Но смятам, че трябва да отделиш повече време за приготовленията за сватбата си.

— Но мамо — усмихна се Янина, — ти отделяш достатъчно време и за двете ни, взети заедно. Освен това до сватбата има още много време.

— Никак не е много — ядосано отговори графинята. — Април вече минава, имаме на разположение само май. През юни вече всичко трябва да е напълно готово. Ти на това много ли му викаш? Виж това — каза графинята и посочи купищата папки и листове върху масата — днес сутринта пристигна каталогът с булчинските рокли. Мислила ли си вече как ще изглежда роклята ти?

Янина се загледа в каталога с интерес.

— Мислех си за някакъв лек и ефирен плат — каза тя.

— Точно така — радостно се съгласи графинята. — Тук съм напълно съгласна с теб. Сватбата ще е през лятото. Времето ще е хубаво и топло… надявам се.

— Ами ако вали?

— Няма да вали — уверено каза графинята. Слушайки я, човек можеше да си помисли, че тя ежечасно получаваше сводки за времето в близките няколко месеца поне от няколко метеорологични станции. — Ако завали, плановете ми ще отидат по дяволите. Аз мисля да организирам церемонията на открито. Смятам да ремонтираме стария фонтан в парка. Той би бил чудесна атракция. Вечерята, разбира се, ще е на закрито. Чудя се дали омари биха били подходящи за основно ястие… но ти изобщо не ме слушаш!

— Не, напротив, слушам те с интерес — отвърна Янина.

— Добре. Та докъде бяхме стигнали… а да — булчинската рокля. Какво ще кажеш за коприна и бял жоржет? Роклята ще е лека, ефирна и ще стои добре на русите ти коси. Ето погледни например този модел тук — каза тя и посочи няколко снимки от каталога.

Янина разгледа снимките на въпросната рокля. Тя беше чудесна — истинска феерия в бяло. Само да не вали…

— Е, какво ще кажеш? — попита нетърпеливо майка й.

— Харесва ми, чудесна е. Но каква ли прическа би й подхождала?

— Бих ти препоръчала да използваш диадема и задължително свежи цветя.

— Добре, значи всичко е ясно.

— Не бързай толкова, млада госпожице. Роклята е само началото. Сега трябва да уточним и списъка с гостите. Трябва да изберем и меню, да не говорим и за подредбата на масите… а, за малко да забравя. С баща ти решихме, че ще ти е нужна шаферка.

— Татко смята, че ми трябва шаферка?

— Но разбира се, как иначе.

— Не мога да се сетя за подходящо момиче…

— Аз вече съм помислила по този въпрос — каза майка й. — След дълги размисли ми хрумна чудесна идея.

Янина погледна графинята с любопитство и мъничко скептицизъм.

— И каква е тя?

— Да поканим Кейт.

— Кейт ли?

— Да, Кейт Съливан — братовчедка ти.

— Но тя от дълги години живее с баща си в Нова Зеландия — каза Янина. — Доколкото знам, майка й е починала преди няколко години.

— Да. Нова Зеландия е далеч оттук, но какво от това? Светът вече е малък, Янина. Кейт може да се качи на самолета и след няколко часа да е при нас. Спомням си, че като деца бяхте неразделни.

— Да, така е. Спомняш ли си, когато заедно с Кейт запалихме лагерен огън, а ти ни се скара, защото не те бяхме попитали дали може. Кейт искаше да поеме цялата вина, въпреки че идеята за огъня всъщност беше изцяло моя. Или пък когато наводнихме банята… — при тези спомени лицето на Янина се озари от красивата й усмивка. — Да, със сигурност бих се радвала да видя Кейт отново. Мислиш ли, че ще иска да дойде?

— Ами защо не. Разбира се, тя ще бъде наш гост. Доколкото знам, те живеят доста скромно. Този клон от фамилията ни не може да се похвали с богатство или имоти. Така че предлагам да я поканим и да поемем разноските й. Смятам, че ще е добре да дойде няколко седмици преди сватбата да види родните си места, а и да прекарате известно време заедно преди голямото събитие.

— Чудесна идея, мамо. Трябва незабавно да й пишем.

Графиня София веднага взе писалката и листовете си за писма. Тя обаче не успя да напише и буква, защото в този момент в стаята влезе икономът и съобщи, че е пристигнал принц Клаудиус.

— Как можах да забравя. Клаудиус щеше да ме води на уроци по тенис — каза Янина.

Клаудиус фон Хернфелд, висок и слаб спортно облечен рус мъж, влезе в стаята.

— Извини ме, Клаудиус, аз почти забравих за нашата уговорка — каза му Янина.

Той се усмихна.

— Ако още от сега забравяш така, не ми се мисли какво ще е след няколко години.

— По-добре от сега, обещавам ти — весело каза Янина и го целуна по бузата.

— Всъщност вината е моя — каза графиня София. — Аз отклоних вниманието й с приготовленията по сватбата.

Принцът отговори любезно, както подобаваше на доброто му възпитание. И на него обаче, също както и на бъдещия му тъст, приготовленията за сватбата му бяха дошли в повече. Принц Клаудиус се опита да покаже заинтересованост към церемонията. Не искаше Янина и майка й да мислят, че за него този ден не е от чак такова важно значение.

— Ще тръгваме ли към тенис кортовете? — погледна той към Янина.

— Да. Но чакай първо да ти кажа за шаферката на сватбата. Майка ми иска да покани Кейт.

— Коя е Кейт — попита принцът.

— Моя братовчедка. От години живее в Нова Зеландия в някаква ферма, май за овце. Като деца прекарвахме много време заедно.

— Между булката и шаферката ще има чудесен контраст — каза графиня София.

— Какво искаш да кажеш, мамо? — учудено я попита Янина.

— Ами ти си руса и лъчезарна, а Кейт е с тъмна коса и е по-скоро сериозна и улегнала.

— Мамо, това ли е най-важно за теб — с усмивка я попита Янина.

— Разбира се. Всичко трябва да е точно на мястото си, когато големият ден дойде. Например, какъв цвят мислиш да е роклята на шаферката? Според мен зелено би било подходящо, но пък тя не е червенокоса, а аз смятам, че зеленото подхожда най-вече на червенокоси жени…

— О, мамо, рибата е още в морето, а ти вече си приготвила тигана. Та ние не знаем дали тя ще се съгласи да дойде въобще. Какво смяташ по въпроса, Клаудиус?

— По-добре да замълча, за да не прозвуча глупаво. Нямам никаква представа от цветове, рокли и подобни неща.

— Добре. Само отивам да си взема ракетата и идвам веднага.

Тя тръгна към стълбите, но внезапно се обърна и го попита:

— А дали и ти не си играл с Кейт, когато бяхме малки?

Принцът, който се познаваше с Янина още от детската градина, се замисли, но колкото и да се мъчеше, не можа да си спомни за нейна братовчедка с тъмна коса.

Безбрежни пасища, стада с безброй овце и няколко ниски хълма в близост до крайбрежието — тази толкова типична за Нова Зеландия гледка се откри пред Кейт Съливан, когато погледна през прозореца си. Тя видя да идва пощальонът, който разнасяше пощата в района от десетилетия насам.

Кейт отиде да му отвори.

— Днес имате писмо чак от Европа — каза старият Смит. Той познаваше всички в околността.

— Наистина ли? — учудено попита Кейт, вземайки писмото. Тя не беше получавала вест от роднините си в Германия от години.

— Освен това писмо няма нищо интересно — каза Смит, любопитно гледайки в ръцете й.

Кейт обаче реши да не му достави удоволствието да отвори писмото в негово присъствие. Старият пощальон, който и без друго знаеше всичко за всеки, със сигурност много скоро щеше да научи кой и какво й беше писал.

Кейт му благодари за доставката и отиде във всекидневната — голяма и малко старомодна стая, където веднага отвори плика, почти разкъсвайки го. Тя започна да чете и лицето й се озари от усмивка.

Кейт излезе от стаята, тръгна по коридора и извика баща си.

— Татко, би ли дошъл за малко?

Пол Съливан почти веднага слезе от горния етаж. Той беше човек на средна възраст, едър и силен, с приветливо и симпатично лице. Той, за разлика от майката на Кейт — графиня Силвия, нямаше синя кръв и когато графинята реши да се омъжи за този „планинец“ (така го наричаха с насмешка роднините й в Германия), предизвика голям семеен скандал. Графиня Силвия фон Вайнхайм обаче и за миг не се поколеба в избора си. След ранната смърт на съпругата си Пол Съливан заедно с дъщеря си Кейт се беше върнал обратно в Нова Зеландия.

Кейт погледна баща си с красивите си тъмни очи.

— Виж, татко, Янина ми е изпратила писмо. Ще се омъжва през юни и иска да съм й шаферка.

Пол Съливан взе писмото и го прочете с известно недоверие. Семейството на покойната му съпруга така и не й прости, че се омъжи за някакъв си „овчар“ от другия край на света.

— Ще приемеш ли поканата? — попита я той.

Кейт кимна.

— Разбира се, с най-голямо удоволствие. С Янина дълго време бяхме най-добри приятелки. Веднъж с нея и учителката ни по литература пътувахме за Мюнхен. Ние обаче решихме да слезем на някаква малка гара по средата на пътуването и й казахме, че отиваме до тоалетната. Когато ни видя на перона от прозореца на потеглящия влак, тя само успя да извика: „Стоп“. Беше обаче твърде късно и ние се превивахме от смях, гледайки я да ръкомаха от отдалечаващия се влак. С удоволствие бих се видяла с Янина — каза Кейт и внезапно лицето й придоби твърде сериозен вид. — Освен, разбира се, ако полетът дотам не е прекалено скъп.

— Не ставай глупава — отвърна баща й. — Аз далеч не съм толкова богат, колкото знатните ти роднини в Германия, но със сигурност мога да си позволя да ти купя самолетен билет до Германия и обратно. Не се тревожи за това.

— Татко, ти си истинско съкровище — каза тя и го прегърна.

— Такъв съм си аз — каза той.

В следващия момент отвън се чу клаксон на кола.

— Това трябва да е Стивън — каза Пол Съливан. — Иска да прегледа една овца, която вчера се оагни.

Доктор Стивън Бергер беше местният ветеринар. Макар и много млад, той беше спечелил доверието на местните хора и те го уважаваха и му се доверяваха. С Пол го свързваше дългогодишно приятелство, а към дъщеря му доктор Бергер изпитваше чувства, които тя за съжаление не споделяше. На него повече от всичко му се искаше с Кейт да са повече от приятели, но желанията му се разминаваха с нейните.

Кейт последва баща си и двамата излязоха навън.

— Добър ден, Кейт, здравей, Пол. Как е овцата?

— Мисля, че е по-добре от вчера, но за всеки случай я прегледай.

Пол Съливан тръгна към кошарата, а лекарят го последва.

Кейт се загледа в безбрежните пасища пред себе си и й се прииска да се поразходи, но реши, че ще е по-разумно да се прибере и да продължи с ученето си. Тя учеше биология и беше специализирала екология в местния университет и ако искаше да отиде в Европа за почти два месеца, трябваше да залегне над книгите и да вземе успешно изпитите си.

Баща й и докторът след малко се върнаха в къщата.

— Разбра ли, че Кейт ще пътува до Европа — до Германия, родината на майка й — каза Пол, докато приготвяше нещо за пиене на доктор Бергер.

Стивън Бергер погледна към Кейт учудено.

— Наистина ли?

Тя се засмя.

— Да. Братовчедка ми се омъжва и аз ще съм й шаферка.

Доктор Бергер се постара да прикрие разочарованието си от тази новина и се опита да запази израза на лицето си колкото се може по-непроменен.

— Колко ще останеш там?

— Два месеца, а защо не и малко повече. Сватбата е планирана за края на юни — отвърна Кейт.

Стивън Бергер замълча. След като баща й излезе от къщата, за да се върне при овцете си, той й каза:

— Радвам се, че имаш възможност да се върнеш отново в родината си. Това обаче ме прави и малко тъжен.

— Тъжен ли? Защо пък тъжен?

— Ами, как да ти кажа… страхувам се да не забравиш старите си приятели в Нова Зеландия…

Кейт се засмя.

— Не се притеснявай, никога няма да ги забравя.

Стивън отвърна на усмивката й.

— Знам, но все пак. Ние живеем на края на света, а Европа може да ти предложи много повече от Нова Зеландия.

— Ти също си бил там, нали?

— Да, няколко пъти, и то не само в Европа. Корените ми обаче винаги ще си останат тук. А твоите?

Кейт погледна надолу. Стивън Бергер беше чудесен млад мъж и тя високо оценяваше всичко, което той беше направил за семейството й. Тя обаче беше наясно и с чувствата му към нея, които в някаква степен дори я плашеха. Освен всичко друго тя не беше готова за сериозна връзка. Не още. Кейт беше толкова млада и искаше да гребе от живота с пълни шепи. Освен това трябваше да довърши твърде сериозни неща, като например да завърши образованието си успешно.

— Аз също добре знам откъде идвам и накъде отивам — уклончиво му отговори тя.

— Ще съм тук и ще те чакам, Кейт — каза той, подавайки й ръка за сбогом.

Тя го изпрати до входната врата, която затвори, след като той излезе.

Кейт нямаше търпение да се върне отново в Германия и да се види пак с Янина.

Летището в Мюнхен беше пълно със забързани пътници както всеки ден.

Кейт Съливан взе куфара си от въртящата се лента и влезе в салона. Тя беше пътувала в продължение на часове и беше сменила много часови зони, но беше твърде изпълнена с очакване и радостна да се върне отново, за да се чувства уморена.

Кейт се огледа в големия салон за пристигащи. Имаше стотици посрещачи. Дали щеше да познае Янина? Все пак те вече не бяха деца, а млади жени. Не се бяха виждали от толкова отдавна и със сигурност и двете се бяха променили много.

Мислите й бяха прекъснати от радостен вик.

— Кейт! — извика Янина и я прегърна, почти вдигайки я във въздуха. — Добре дошла в родината! Толкова се радвам да те видя!

— Та ти почти не си се променила — с радостна усмивка каза Кейт.

— Ти също — отвърна Янина. — Само че си станала още по-елегантна.

— Каква ти елегантност, идвам от ферма с хиляди овце — усмихната отвърна Кейт.

— И какво от това, въпреки всичко изглеждаш отлично. Красива и елегантна както винаги.

Янина беше права. Кейт не беше класически красива като знатната си братовчедка, но излъчваше класа и определено не страдаше от липса на мъжко внимание.

Двете братовчедки не можеха да се нагледат една на друга.

— Колко години станаха, откакто не сме се виждали? — попита Янина.

— Не знам точно… може би повече от 12.

— Да, тогава бяхме още деца и си играехме с кукли.

— Така е. Пораснахме, а ти ще се омъжваш. Някак си не мога да свикна с тази мисъл все още…

Янина фон Вайнхайм се засмя.

— Трудно е за вярване, нали? Аз самата понякога се улавям, че се чувствам малко странно в ролята на бъдеща булка и съпруга. Не можеш да си представиш какви приготовления е започнала да прави майка ми за сватбата. За нея сега няма нищо по-важно на света. Постоянно ми говори за рокли, покани, менюта, тоалети… Дотогава обаче има още много време, през което с теб можем да попътуваме по старите места, на които сме отраснали. Сигурна съм, че ще се радваш да ги видиш отново. Освен това си мисля, че ще е добре и да попътуваш из Европа. Има толкова много интересни места, които си заслужава да се посетят.

Кейт кимна.

— С удоволствие — каза тя.

Янина посегна да вземе куфара на Кейт, но братовчедка й не й позволи.

— Недей, няма нужда, сама ще го нося, не е тежък.

— Добре, тогава ще взема чантата ти, не може да носиш всичко сама — каза Янина, вдигайки пътната чанта на Кейт.

След като отидоха до колата на Янина и сложиха багажа в багажника, тя попита:

— Гладна ли си?

— Не много, храната в самолета беше предостатъчна.

— Тази храна в пластмасови опаковки е отвратителна — каза Янина. — Вкъщи сме подготвили малко празненство с вечеря по случай пристигането ти. Трябва да хапнеш добре, защото иначе мама ще се обиди.

Кейт се засмя. Тя си спомни, че винаги, когато беше при леля си София, трябваше да се храни обилно. Графинята не й оставяше друг избор.

Двете братовчедки се качиха в колата и Янина потегли.

— В Нова Зеландия воланът от лявата или от дясната страна е? — попита тя.

— От дясната — с усмивка отговори Кейт.

— Значи ще ти е малко трудно в началото. Нищо, бързо ще свикнеш.

След като излязоха от магистралата и се насочиха към замъка по път, преминаващ през ливади и горички, Янина отвори прозореца и в колата влезе свеж пролетен въздух. Беше започнало да се свечерява.

— Как е баща ти — попита Янина.

— Добре, благодаря. По цял ден работи във фермата и явно това го прави истински щастлив.

— Сигурно е хубаво да си щастлив от това, което правиш — с нотка на завист отвърна Янина.

— Не съм сигурна, че там би ти харесало — каза Кейт. — Животът в Германия е много по-динамичен и интересен.

Янина въздъхна.

— Може би малко по-динамичен, отколкото би ми се искало. Колкото и невероятно да ти звучи, аз искам да водя спокоен живот някъде далеч в провинцията. Замъкът Вайнхайм, разбира се, отговаря на тези критерии, но след като се омъжа за Клаудиус, животът ми ще се промени. Той е наследник на компанията на баща си — голям консорциум за производство на машини в Мюнхен. Това, което ми харесва, е, че те полагат големи усилия за опазване на околната среда както в производството, така и при работата на машините.

— Това би ми било много интересно. Екологията е моята специалност в университета.

— Супер. Значи ще имате общи теми за разговор с Клаудиус на вечеря. Все пак ти ще си ми шаферка и трябва да се запознаеш с младоженеца. Сигурна съм, че ще се разбирате много добре.

Кейт се засмя.

— Със сигурност.

— А ти имаш ли си някого в Нова Зеландия?

Кейт за секунда се сети за Стивън Бергер, но в следващия момент поклати глава.

— Не, нямам.

— Но защо? Всъщност, няма да те разпитвам повече. Ще оставя тази работа на майка ми. Тя със сигурност ще се справи с нея отлично.

И двете се засмяха.

Колкото повече се приближаваха до замъка, толкова повече спомени от детството нахлуваха в съзнанието на Кейт.

— Замъкът е абсолютно същият, какъвто съм го запомнила от детството си — каза тя.

— Разбира се — отвърна Янина. — Хубавото на всички стари замъци е, че не се променят с годините. Няма и как да е иначе, службата за паметниците на културата не би го позволила.

Принцеса Янина паркира в алеята.

— Знаеш ли какво, нека първо те заведа в стаята ти да се изкъпеш и освежиш. След това ще слезеш в трапезарията, където ще те чакаме с родителите ми и принц Клаудиус. Не сме канили други гости. Не искаме да те притесняваме с големи празненства веднага след този дълъг и уморителен полет.

Двете влязоха в замъка през страничен вход и Янина придружи Кейт до стаята й на втория етаж.

— Това не беше ли детската ти стая? — попита Кейт, след като Янина й отвори.

— Да, но се преместих долу. Там има повече място. Смятам, че тук ще се чувстваш чудесно.

— Разбира се — усмихна се Кейт.

— Дали ще си готова за около час? — попита Янина.

— Разбира се.

— Добре, ще уведомя готвачите.

Янина излезе от стаята и тръгна надолу. Кейт седна на леглото и за момент се замисли.

След минута тя стана и отиде до прозореца. От него се откриваше гледка към парка, където лехите с минзухари, лалета и нарциси бяха разцъфнали. Кейт си припомни колко много време беше прекарала тук като дете, играейки си с Янина.

След смъртта на майка й обаче двете братовчедки се разделиха и Кейт замина да живее на хиляди километри. Тя искрено се зарадва, че приятелството им беше устояло на изпитанието на годините, през които не се бяха виждали.

Кейт погледна часовника си. Нямаше време за мечти и размишления.

Бързо взе душ с почти ледена вода, за да се ободри, изсуши се, отвори куфара и избра дрехи за вечерята — тъмносива карирана пола и сив пуловер.

Кейт се облече, пусна тъмнокестенявата си коса свободно по раменете и тръгна надолу към трапезарията.

— Трябва да знаете, че като деца Кейт и Янина бяха неразделни — каза графиня София на принц Клаудиус. — Те постоянно бяха заедно и се обичаха като сестри, макар да са толкова различни. Искам да кажа не само на външен вид — външната разлика е очевидна — Янина е светлоруса, а Кейт е тъмнокестенява. Нашата Янина — засмя се графинята — винаги беше весела и любвеобилна, а Кейт беше по-скоро сериозна и доста по-сдържана. Не съм ли права, Александър — обърна се графинята към мъжа си, който кимна утвърдително. — Но вие всеки момент ще се запознаете с нея лично и ще можете да си изградите собствено впечатление.

Принц Клаудиус кимна любезно, но всъщност беше безкрайно отегчен. От половин час седеше в трапезарията на празна маса, чакайки тази прословута братовчедка от Нова Зеландия.

Ако трябваше да е честен, Клаудиус съвсем спокойно щеше да мине и без нейното присъствие на вечерята днес. Защо беше нужно шаферката да пристига толкова рано? Графиня София трябваше да си намери някакво друго занимание, защото започваше да досажда твърде много на принца с тази олелия по приготовленията за сватбата. Той не й казваше какво мисли по въпроса само от любезност и добро възпитание, но понякога едва се сдържаше да не го направи.

Освен всичко друго принц Клаудиус умираше от глад.

Той се надяваше тази братовчедка най-сетне да дойде, за да започнат да вечерят.

В следващия миг вратата на трапезарията се отвори и влезе Кейт.

Графиня София стана, отиде до нея и я прегърна.

— Милата ми Кейт, колко се радвам да те видя отново! Минаха толкова години, а ти си все така прекрасна. Явно климатът в Нова Зеландия ти се отразява добре. Виж какъв хубав загар имаш. Можеш ли да познаеш чичо си Александър?

Графът стана и подаде ръка на племенницата си.

— Тенът ми със сигурност не е хубав като твоя и може да съм се посбръчкал от последния път, когато сме се виждали, но съм сигурен, че няма как да не познаеш стария си чичо.

Кейт се засмя. В сравнение с едрия и висок граф тя приличаше на малко момиче.

Принц Клаудиус се изправи и поздрави гостенката.

— Това е милата ми братовчедка Кейт — представи я Янина. — Кейт, това е принц Клаудиус — годеникът ми.

Принц Клаудиус и Кейт стояха един срещу друг и погледите им се срещнаха. Ръцете им се докоснаха съвсем за кратко, но и двамата усетиха този допир като изпепеляващ огън.

Коментарите и обясненията на графинята за миналото на Кейт минаха покрай ушите на принца. Той виждаше само лицето на Кейт с неговото сериозно изражение и тъмните й красиви очи.

Кейт забеляза погледа му, но в никакъв случай не можеше да каже, че й е неприятен — напротив, тя се усещаше като привлечена с магнит към него.

— И двамата изглеждате като ударени от гръм — с усмивка каза графинята, гледайки Кейт и принца. — Клаудиус, моля да придружите младите дами до масата. Всички вече сме много гладни.

Всички седнаха на масата. Кейт беше настанена между граф Александър и София фон Вайнхайм, а графиня Янина и принцът бяха един до друг.

Донесоха супата.

Кейт седеше почти непосредствено срещу принца и той постоянно се улавяше, че гледа към нея, търсейки погледа й. Опитваше се да не го прави, но за съжаление не му се удаваше.

Когато погледите им се срещнаха, Кейт усети, че се изчерви, и дояде супата си, гледайки право надолу.

Граф Александър погледна към племенницата си.

— Не те помня толкова срамежлива — каза й той.

— Кейт не е срамежлива — отвърна Янина. — Сдържана, може би, но не и срамежлива.

— Мисля, че съм просто малко уморена от дългия полет — извинително каза Кейт.

Тя осъзна, че на практика ги излъга. Никак не беше уморена. Причината за странното й държание беше присъствието на принц Клаудиус.

— Предлагам след вечеря веднага да си легнеш, за да си починеш от дългия път и часовата разлика — каза Янина.

Графиня София повика иконома и му поръча да сервира основното.

На сребърен поднос донесоха филе от риба, а заедно с нея купа с прясно сварени цели картофи, зеленчуци и ухаещ на билки маслен сос.

Кейт ядеше изисканите ястия, без изобщо да усети вкуса им. Единственото, за което мислеше, беше присъствието на принца. Тя се стараеше да не го гледа, но нямаше как да не забележи сините му очи, които постоянно търсеха нейните, благородните му черти и тъмнорусата коса, покриваща малко от челото му.

Ядосана на себе си, тя почти хвърли салфетката пред чинията си. Какво й ставаше? Принц Клаудиус беше годеник и бъдещ съпруг на Янина. Защо просто не спреше да го гледа и не проведеше с него нормален разговор?

Тя реши, че трябва да каже нещо, и опитвайки се да звучи сериозна, попита:

— От дълго време ли се познавате с Янина?

Принц Клаудиус също се опита да звучи максимално естествено.

— Да, от много време. Може да се каже, че се познаваме откакто се помним.

— Но аз не ви помня, а като малки с Янина прекарвахме много време заедно…

— Аз също не мога да си спомня да съм ви виждал тогава. Със сигурност не сме се запознавали. Непременно щях да си спомня, ако съм ви виждал.

— Особено като се има предвид колко красива е Кейт — с усмивка каза Янина.

Кейт се усмихна и притеснено погледна надолу.

— Кой иска сладолед с ягоди? — попита графиня София.

— Аз — каза Янина. — Кейт, непременно трябва да опиташ ягодите. Те не са от градината на замъка. Тук не растат, но са от нашето имение. Превъзходни са — допълни тя и подаде купичка на Кейт.

Кейт вече не беше гладна, но любезността не й позволяваше да откаже.

— Като си починеш и наспиш, трябва да поговорим за роклята ти за сватбата, Кейт — каза графиня София.

Граф Александър махна отегчено с ръка.

— Моля те, София, не виждаш ли колко уморена от пътя е Кейт?! Стига вече с тази сватба! Стресираш всички.

— Чухте ли го, Клаудиус. Стресирала съм всички. Аз само искам всичко да е идеално в сватбения ви ден. Какво смятате вие по въпроса?

Принцът не я слушаше.

— Разбира се, имате право — автоматично отговори той.

Графинята го погледна и повдигна вежди. Къде бяха мислите на този млад човек? Тя се изправи.

— Някой иска ли кафе?

Никой не пожела.

Принц Клаудиус стана, отиде до камината, която беше запалена в тази прохладна пролетна вечер, и хвърли в нея няколко цепеници, макар да не беше нужно.

Кейт стоеше в противоположния ъгъл на стаята, но и двамата усещаха присъствието си така, сякаш бяха плътно един до друг.

— Странно. Сякаш Кейт и принц Клаудиус се стараят да са далеч един от друг — каза тихо на мъжа си графиня София.

Граф Александър ги погледна, но не каза нищо.

Янина се опита да разведри създалото се в стаята напрежение.

— Компанията, в която сме днес, много ми допада, Кейт — каза тя. — Даже бих казала, че тук присъстващите хора ще са ми напълно достатъчни на сватбата.

— Не съм чувала за сватба в чак толкова тесен кръг — усмихна се Кейт.

— А защо не? Само ние четиримата. Кой повече ни трябва? Когато си с мен, никога не ми е скучно.

— Но това е твоята сватба. Няма как да ти е скучно на нея, дори и мен да ме няма — отвърна любезно Кейт.

— Да, разбира се. Но, знаеш ли, ние с Клаудиус се познаваме толкова отдавна и толкова добре, че вече сме като женена от години съпружеска двойка.

Кейт погледна към камината. Профилът на принца се открояваше на фона на огъня в нея.

— Обичаш ли го?

Янина я погледна с известна изненада.

— О, да, разбира се. Щях ли иначе да се омъжа за него?

Макар леглото на Кейт да беше меко и удобно, а самата стая прекрасна, тя прекара нощта твърде неспокойно.

Младата жена се събуди в ранни зори с главоболие. Отметна завивката си и отиде до прозореца. Птичките вече радостно пееха, радвайки се на прекрасното утро.

Отваряйки гардероба, Кейт осъзна, че беше направила нещо немислимо — беше се влюбила в принц Клаудиус — бъдещия съпруг на братовчедка й!

Въздухът беше хладен, дори студен, а земята — мокра. Това й напомни за Нова Зеландия, откъдето беше дошла само преди няколко часа. Преди да пристигне в Германия, Кейт смяташе, че Стивън Бергер може да е мъжът, в когото един ден ще се влюби. Сега обаче й стана ясно, че се е заблуждавала. Защо обаче трябваше да открие любовта точно тук и сега и точно в лицето на годеника на Янина?

Кейт седна на леглото и се замисли. Тя беше луда, абсолютно и напълно луда! Да се влюби в младоженеца на булката, чиято шаферка трябваше да бъде!

Не знаеше дали принцът изпитва същото към нея. По-вероятно — не, но по-скоро не искаше да разбира. Кейт се зарече да стои колкото се може по-далеч от него. Може би разстоянието щеше да притъпи чувствата й, може би всичко беше някакво мимолетно увлечение, породено от твърде еднообразния й живот в Нова Зеландия… може би…

Кейт беше съвсем сама в стаята си, но само при мисълта за принц Клаудиус се изчервяваше. Беше й неудобно от самата себе си. Тя си каза, че трябва да си избие тези мисли от главата. Клаудиус беше годеник и бъдещ мъж на Янина и това трябваше да си остане така. Кейт се зарече да поддържа само приятелски отношения с него. Все пак беше дошла в Германия само за няколко седмици. Щеше да издържи… трябваше да издържи…

След около час Кейт слезе в трапезарията за закуска. Янина и родителите й вече бяха седнали на масата. За щастие мястото на принц Клаудиус беше празно — явно не беше нощувал в замъка.

— Добро утро, миличка Кейт — с усмивка я посрещна графиня София. — Сядай, сядай на масата. Кафето е още топло, но можем да ти сварим ново. Или искаш чай?

— Не, ще пия кафе, благодаря.

Кейт седна до Янина.

— Ако искаш, мога да накарам готвача да ти направи бъркани яйца с шунка. Знам, че в Нова Зеландия много ги обичате.

— Няма нужда, благодаря. Напълно достатъчна ми е закуската, която вече е на масата.

— Спа ли добре? — попита Янина.

— Да, отлично — излъга Кейт.

— Изглеждаш ми малко бледа — разтревожено я погледна графиня София.

— Оставете момичето да се нахрани на спокойствие! — каза граф Александър, подавайки й панера с хляб.

Кейт си взе земел с мед и масло и благодари.

— Днес е първата проба на сватбената рокля на Янина — тържествено каза графиня София. — Шивачката ще дойде тук в замъка. Ако има възможност, може да вземе мерки и на теб.

— Преди или след обяд ще дойде? — попита Янина.

— Преди обяд — отговори графинята, поглеждайки ръчния си часовник. — След около час трябва да е тук.

— Колко глупаво. Аз исках да излезем с Кейт и Клаудиус — каза Янина. — Какво ще кажеш, Кейт?

Кейт кимна в знак на съгласие.

— Значи ще го отложиш за следобед — реши графиня София. — Пробата на роклята е приоритет днес.

— Но аз вече казах на Клаудиус за преди обяд.

— Няма значение. Ще почака, докато шивачката свърши.

Пробата на сватбената рокля започна в приемната. Кейт беше истински впечатлена от роклята от скъпа коприна и жоржет, която Янина мереше.

— Моля ви да вдигнете ръце, графиньо — каза шивачката. — Ще сложа няколко карфици тук. Не мърдайте, за да не ви убодат.

Янина изпълни указанието, след което трябваше да седне върху специално донесен за целта стол тип щъркел.

Шивачката беше доста възрастна дама, облечена с вкус. Тя огледа критично творението си.

— Смятам малко да скъся подгъва. Съвсем малко, не повече от два сантиметра — каза тя, след което коленичи със сноп карфици в ръка.

В следващия момент вратата на приемната се отвори и в стаята влезе принц Клаудиус.

— О! — извика той, виждайки Янина в сватбената й рокля.

— Това младоженецът ли е? — попита шивачката.

— Да.

— Тогава моля ви, излезте! — каза тя, опитвайки се да скрие от погледа му роклята с ръце и тяло.

Принц Клаудиус изненадано повдигна вежди.

— Защо трябва да излиза? — попита Янина.

— На лош късмет е, ако младоженецът види роклята на булката преди сватбата.

Янина се засмя.

— Но това са глупости. Кой вярва вече на тези суеверия? Стой си спокойно, Клаудиус, и ми кажи дали ми стои добре — каза Янина, след което се завъртя.

— Чудесна е — любезно каза той.

Докато говореше с двете жени, принцът хвърляше поглед към застаналата в най-отдалечения край на стаята Кейт.

— Радвам се, че ти харесва. Моля те, не ми се сърди, че те извиках преди обяд. Не знаех, че майка ми е насрочила проба. Колко още ще продължи? — попита тя шивачката, която беше дала да се разбере, че присъствието на младоженеца в стаята не й е приятно.

— Около 20 минути. Но нали след това трябва да взема мерки и за роклята на шаферката.

— О, да, наистина. Трябва да направим прекрасна рокля на Кейт. Тя ще е най-красивата шаферка, какво ще кажеш, Клаудиус?

— Убеден съм в това — вежливо отвърна той.

— Ако искаш, можеш да изиграеш партия шах с татко, докато ни чакаш. Той ще се зарадва.

Принцът прие предложението с удоволствие.

Преди да излезе, той отново погледна към Кейт и погледите им се срещнаха за секунда. Това стигаше, за да й омекнат коленете отново.

„Аз съм луда, напълно луда“ — помисли си тя.

Клаудиус фон Хернфелд излезе и затвори вратата след себе си.

— Нека да изчакаме мама да дойде и заедно ще изберем плата за роклята ти — каза Янина. — Мисля си обаче, че тя ще предпочете лилаво. Харесва ли ти лилавият цвят?

— Извинявай, не разбрах?

— Падаш ли си по лилавото?

— А, да, разбира се, защо не.

— Ами тогава всичко ще е наред.

Кейт беше много добра ездачка. Беше започнала да язди още като дете, а във фермата на баща си продължи да се занимава с този спорт. Условията за езда в Нова Зеландия бяха отлични.

Когато в ранния следобед яздеше сред зелените полета на родната й Германия с Янина и Клаудиус, тя за пръв път се почувства волна и освободена в присъствието на принца.

— Не бързай толкова — извика Янина, която не успяваше да поддържа темпото на братовчедка си. — Не познаваш пътищата.

— Напротив, като деца постоянно яздехме тук. Не си ли спомняш — извика от гърба на коня Кейт.

— Не, не помня да сме яздили тук.

— Яздихме, и то много — с усмивка отвърна Кейт и пришпори коня си.

— Моля те, не бързай толкова — отново помоли Янина. — Моята кобила ще капне от умора при такова темпо.

Принцът, който яздеше малко зад тях, пришпори коня си в галоп и бързо ги настигна. За него не беше никакъв проблем да поддържа темпото на Кейт.

— Янина се страхува, че може да падне и да си счупи врата — каза й той.

— Няма нищо страшно — отговори Кейт. — Може да не съм най-добрата ездачка, но винаги се качвам на коня без капка страх. Когато човек знае какво прави, няма никакъв проблем.

— Забелязах.

Кейт се обърна към него. Вятърът беше разпилял дългата й кестенява коса, а тъмните й очи светеха с особен блясък. Клаудиус си помисли, че е прекрасна. Около секунда те бяха един до друг върху седлата на конете си. Кейт пришпори коня си и се отдалечи. Близостта на принца я изгаряше като огън.

Принц Клаудиус я погледа смаяно за няколко секунди, след което се върна до Янина.

— Явно обичате опасността — каза принцът на Кейт, докато сваляха седлата от конете си в конюшнята.

— Понякога — задъхана отвърна тя. — Понякога обичам опасността, но в повечето случаи предпочитам да не рискувам твърде много.

Кейт се усмихна и тръгна обратно към замъка.

— Не беше ли чудесен този излет — каза Янина, която дойде в конюшните малко по-късно. — Кейт язди като дявол. Тя е много смела, не смяташ ли?

Той кимна.

— Смела… да, разбира се.

— Трябва да направим престоя на Кейт в Германия колкото се може по-приятен и интересен — каза граф Александър.

Той и семейството му бяха седнали на терасата на замъка и пиеха следобедния си чай.

— Разбира се — отговори графиня София. — Днес й взеха мерки за роклята.

— Мила ми София, не всички са толкова въодушевени от приготовленията за сватбата, колкото теб — отвърна графът. — Убеден съм, че проба за рокля не е представата на Кейт за приятно прекарване.

— Какво искаш да кажеш? Аз имам много и разностранни интереси, но сега сватбата е най-важна за нашето семейство!

Графът се засмя.

— Да, сега в главата ти е само сватбата — маси, менюта, гости, приготовления…

— Лесно ти е да говориш така! Я се опитай ти да организираш такава голяма сватба. Всичко около нея отнема ужасно много време. Освен това на Янина й доставя удоволствие да се занимава с приготовленията. Всяка бъдеща булка обича да подготвя сватбата си по свой вкус. Това е напълно в реда на нещата.

— И така да е. Сватбата е на Янина, не на Кейт — отвърна графът. — Ако не й осигурим някакво разнообразие, тя със сигурност ще се отегчи от престоя си тук.

— Моля те! Както си забелязал, Кейт вече не е малко момиче и може сама да се грижи за приятното си прекарване. Няма нужда да й се натрапваме.

— Разбира се, че може. Ние обаче сме нейни домакини и трябва да й осигурим разнообразие. Според мен Янина трябва да прекарва повече време с нея.

— Не може! Янина трябва да е до мен, когато организирам приготовленията за сватбата. Има толкова много работа. И представа си нямаш колко трудоемко е всичко и колко време отнема. Ето ти пример — от няколко дни вече не мога да реша къде да настаним херцогинята. Колкото и да мисля, не мога да й намеря достойни на ранга и положението й съседи по маса. Ами фойерверките? Решила съм в полунощ да има заря, но ако вали, няма как да стане. Трябва да измисля резервен план за всичко.

— Да, да, разбира се — каза граф Александър, който знаеше, че ако остави жена си да говори на тази тема, остатъкът от деня нямаше да й стигне.

— За какво си говорите — попита графиня Янина, която току-що беше дошла на терасата.

— За организационни въпроси — отвърна баща й.

— Организационни въпроси ли? Какви?

— За сватбата ти — каза графиня София.

— Нищо ново значи — усмихна се Янина.

— Обсъдихме и възможностите да разнообразим престоя на Кейт при нас — допълни баща й.

— Всъщност, къде е тя? — попита графиня София фон Вайнхайм.

— В стаята си. Почива си от ездата. Не е лесно да свикнеш с такава голяма часова разлика.

— Наистина, така е — отвърна графинята. — Хареса ли й излетът?

— И още как. Това момиче язди като дявол. Още по-добре, отколкото като бяхме малки. Явно в Нова Зеландия имат повече време и възможности за езда, отколкото ние тук в Европа.

— Ами тогава с Кейт можете да яздите редовно. Условията са идеални.

— Както сама чу, момичето иска да си почине — отговори й граф Александър.

— Баща ти се притеснява, че Кейт може да се отегчи от престоя си при нас и смята, че трябва да й намираме различни занимания — обясни й майка й.

Янина кимна.

— Съгласна съм с това.

Графиня София повдигна вежди. „Заговорът“ на Янина и съпруга й срещу нея не й харесваше.

— Аз обаче обясних на баща ти, че твоето присъствие при подготовката за сватбата е абсолютно наложително. Кейт не е малко дете. Може да се оправи и сама и да прави това, което иска.

— Иска ми се да имах малко повече време за нея — каза Янина.

В следващия момент на терасата излезе принц Клаудиус.

— Ще се намери ли чаша чай и за мен? — попита той, сядайки на масата. Принц Клаудиус все още носеше панталоните и ботушите за езда и му беше малко трудно да намести дългите си крака под масата.

— Но разбира се, скъпи ми Клаудиус — каза графиня София, взе голямата сребърна кана и му наля.

— Тъкмо си говорехме как да направим престоя на Кейт тук по-интересен — каза Янина.

— В смисъл?

— Татко се опасява, че тя ще се отегчи от всички тези приготовления за сватбата. Аз обаче нямам много време за нея, тъй като трябва да помагам на мама.

Принц Клаудиус отпи от чая си.

— Мога ли да те помоля да прекарваш малко повече време с нея? — попита го Янина.

— Ох, горещо.

— Какво.

— Чаят. Много е горещ, опарих се.

— Сложи си мляко или лимон. Мисля, че е добра идея да прекарваш повече време с Кейт. И бездруго подредбата на масите и менюто за сватбата едва ли те вълнуват особено.

— Да, донякъде си права. Но пък от друга страна няма как да изоставя работата си. Заел съм се с много неща напоследък във фирмата на баща ми.

— Стига, моля те. Баща ти си има достатъчно служители. Едва ли очаква от теб чудеса от храброст във фирмата точно преди сватбата ти.

— Янина има право — подкрепи дъщеря си графиня София. — Сега най-важна е сватбата ви. Ще ти бъда много благодарна, Клаудиус, ако успееш да прекараш малко повече време с шаферката на бъдещата ти съпруга.

Клаудиус се подготви да отговори, но графинята не му даде тази възможност.

— Не приемам възражения — усмихна се тя. — Предстои ни много важно събитие и всеки трябва да допринесе за него.

— Да прекарваш време с Кейт според мен ще е чудесно — каза му Янина. — Или имаш нещо против нея?

— Разбира се, че нямам нищо против Кейт — каза принцът, гледайки съсредоточено в чашата си.

— Чудесно. През следващите няколко дни времето ще е все така хубаво. Защо не си направите един излет в планината?

— Не знам дали идеята е добра — отвърна Клаудиус.

— Защо?

— Притеснявам се да не се случи нещо по пътя.

— Нищо няма да се случи. Ти познаваш пътеките много добре, а и тя не е малко момиче.

Когато разбра за предложението да отиде на излет в планината, Кейт също се замисли доколко удачно беше то.

— Не знам дали имам подходящи обувки — каза тя.

— Не се притеснявай. Ще ти дам моите или ще отидем да ти купим. Сигурна съм, че ще си прекарате чудесно.

Клаудиус фон Хернфелд беше опитен планинар. Той беше участвал в безброй планински излети и експедиции и винаги много се радваше, когато имаше възможност да се измъкне от големия град и да остане за по-дълго сред природата.

Точно този излет обаче му се искаше да пропусне.

Причината за това далеч не беше времето — сутринта беше прекрасна и денят се очертаваше да бъде слънчев и топъл, идеално време за излет в планината, нито пък това, че трябваше да се откъсне от работата си по проектите в службата. Причината беше само една — Кейт.

Докато завързваше връзките на туристическите си обувки, образът й отново изникна пред очите му — шоколадовият й загар, блестящите кестеняви коси и красивата й усмивка. Когато се усмихваше, на страните й се образуваха две трапчинки.

Принцът махна с ръка пред лицето си, сякаш за да изгони образа на Кейт. Не се получи. Кейт просто отказваше да излезе от съзнанието му.

Още в мига, в който я видя за първи път, той не беше спрял да мисли за нея ден и нощ. Тази жена го беше омагьосала!

Най-добре за всички щеше да бъде тя да си стегне куфара и да се върне обратно там, откъдето беше дошла. Само така той може би щеше да успее да насочи мислите си към Янина, която съвсем скоро щеше да стане негова законна съпруга и да избие от съзнанието си Кейт. Сега обаче трябваше да отиде на излет с нея. Цял ден само той и тя сред дивата природа. Клаудиус се плашеше от себе си. Осъзна, че чувствата му към нея са много по-силни и различни, отколкото трябва да бъдат. Та тя беше шаферка на булката му, нищо повече! Не трябваше да бъде нищо повече!

Ядосан, той хвърли раницата си върху леглото. Не трябваше да се поддава на тези чувства! Най-добре щеше да е, ако двамата стояха на дистанция един от друг. Най-добре за всички…

— Добро утро — поздрави принцът, влизайки в замъка.

— Добро утро — отговори Кейт, която стоеше до вратата.

— Добро утро, мили — каза с усмивка Янина и бързо го целуна. — Най-лошото на излетите в планината е, че човек трябва да стане рано, за да използва целия ден. Така че донякъде се радвам, че днес няма да идвам с вас — каза тя и се усмихна, облечена в чудесната си турскосиня рокля.

Кейт вече се беше приготвила. Тя беше облякла къси панталони с чорапи и червено-бяла карирана риза. Тъмнокестенявата й коса беше вързана на опашка. Облеклото й беше от гардероба на графиня София, но въпреки това й стоеше много добре.

Принц Клаудиус погледна с какво беше обута и остана доволен — обувките й бяха високи, туристически, точно за целта.

— Обувките са най-важното нещо за излет в планината — каза той.

— И яденето също е от значение — усмихна се Янина. — Поръчала съм в кухнята да ви направят пакети за обяд.

— Благодаря, много мило от твоя страна — каза Кейт.

— Не искам да умрете от глад някъде из планините — засмя се Янина.

— Не се притеснявай за нас — каза Клаудиус.

— Ами тогава не остава друго, освен да ви пожелая приятно прекарване — каза Янина. — Времето днес трябва да е много хубаво, чудесен ден за излет.

— Жалко, че не можеш да дойдеш с нас — каза Кейт.

— Щом мама иска да съм тук, за да й помагам в приготовленията, няма как да й откажа. Най-важното е да се забавляваш, Кейт. Все пак идваш тук след толкова години.

Кейт замълча. Искаше й се Янина да може да дойде. Не искаше да е сама в планината с бъдещия й съпруг, в когото беше достатъчно неразумна да се влюби.

Никой обаче не трябваше да разбира за чувствата й, най-малко Клаудиус фон Хернфелд. Ако узнаеше за тях, той със сигурност щеше да я намрази. Как можеше да си позволи подобно нещо? Роднините й я бяха поканили на техни разноски, грижеха се за приятното й прекарване, а с какво им отговори тя — влюби се в младоженеца — бъдещия съпруг на Янина. Недопустимо!

Кейт се усмихна любезно и последва принц Клаудиус към колата му.

— Хм, и двамата не изглеждат доволни. Сигурно не са се наспали добре — каза си Янина, която остана на стълбите към централния вход на замъка. — Сигурна съм, че ще прекарат чудесно, днес времето ще е прекрасно за разходки в планината.

Кейт седна на мястото до шофьора, а Янина им помаха за довиждане.

— Слънцето вече се показва — опита се да разсее тягостната тишина принцът, карайки към магистралата.

— Да.

— Не знам дали ще може да прекараме целия ден в планината. Времето там е много променливо и непредсказуемо.

Кейт кимна.

През останалата част от пътуването принцът остана по-активен в разговора. От време на време той поглеждаше към красивия профил на спътницата си, сякаш за да се увери, че е там. Когато стигнаха до мястото, откъдето щяха да започнат излета си, принцът паркира, двамата слязоха и взеха раниците си от багажника.

— Ако раницата ви е тежка, аз мога да нося и двете.

— Не, моля ви, няма проблем — отговори Кейт и усети, че се изчерви. Защо, по дяволите, се изчерви, та той я беше попитал само за раницата, за нищо друго! Тя замълча и се опита да се овладее, силно надявайки се да успее.

Двамата тръгнаха по туристическата пътека. През първия половин час пътят беше със съвсем лек наклон, но после изведнъж стана доста стръмен и се стесни.

— Ако става твърде стръмно за вас или сте се уморили, можем да се върнем — предложи принцът.

Кейт се ядоса. Той явно я мислеше за някаква глезла!

— И дума да не става, продължаваме — твърдо каза тя.

— Добре, както кажете. В такъв случай ще ви помоля да минете отпред — по-сигурно е.

След още около половин час ходене те стигнаха до полянка със зелена трева и пролетни цветя. Двамата бяха единодушни, че е добре да седнат и да си починат малко. Принц Клаудиус съблече якето си, за да седнат и двамата върху него.

Кейт се направи, че не е разбрала любезния му жест, свали своето яке и го постла на около метър от него.

Двамата седнаха и мълчаливо се заеха да разопаковат провизиите си.

— Чай?

— Не, благодаря.

— А една ябълка.

— С удоволствие, но и аз имам — каза Кейт и захапа ябълката, която току-що беше извадила от раницата си.

Тя си помисли, че ако някой ги гледаше отстрани, щеше да си помисли, че са смъртни врагове. Седяха далеч един от друг, почти не разговаряха и избягваха дори да се погледнат.

— Времето се оказа наистина прекрасно — опита се да започне разговор тя.

Времето… добре че беше то, за да има за какво да си говорят. Принцът също беше доволен от подетата от Кейт тема. Той погледна нагоре, правейки си сянка с ръка.

— Колко е синьо небето. Прекрасен пролетен ден. И при вас в Нова Зеландия ли е толкова синьо?

Кейт се засмя.

— Разбира се. Нова Зеландия е раят на земята. Природата е като от приказка. Понякога се питам къде е родината ми — тук в Германия или в Нова Зеландия. В Германия прекарах детството си, но повече от всичко обичам Нова Зеландия. Едва ли има човек, който да е видял тази страна, и да не се е влюбил в нея.

Той кимна.

— Чувал съм да казват, че родината на човек е там, където са хората, които го обичат и които той обича.

Кейт не отговори, а се замисли. Имаше ли в Нова Зеландия някой, който да я чака и обича? Или по-скоро, когото тя да обича.

Колкото и да знаеше, че всичко между него и Кейт е абсурдно, това предположение събуди у него ревност. Клаудиус се замисли и реши, че може би полудява. Да ревнува Кейт? Та тя беше шаферка на бъдещата му жена, за Бога! Какви бяха тези изблици? Що за волности си позволяваше той?

Ядосан на себе си, той почти се обърна на другата страна.

— Защо ме мразите толкова много? — чу той гласа на Кейт.

Принцът се обърна и я погледна смаяно.

— Да ви мразя? Аз? Защо? Как изобщо ви дойде наум?

Кейт се изчерви.

— Забравете. Не трябваше да го казвам, много глупаво беше от моя страна.

Той се опита да свали погледа си от нея, но не успя, колкото и да се стараеше. Как му се искаше да й каже, че последното нещо, което изпитваше към нея, беше омраза. Тогава обаче щеше да се наложи да разкрие чувствата си, а това той не можеше да допусне. На никаква цена!

Принцът се изправи.

— Мисля, че е по-добре да продължим нататък — каза той.

Този път той тръгна пръв, а Кейт го последва. Тя беше сложила якето си в раницата. Беше почти обед и слънцето грееше доста силно.

Принц Клаудиус не спираше да мисли за думите на Кейт. За бога, как можеше да си мисли, че я мрази? Напротив, той мразеше себе си, защото вече беше изневерил на бъдещата си съпруга още преди да са се оженили, макар и само в мислите си…

Унесен в мислите си, Клаудиус изобщо не осъзнаваше, че се движеха доста бързо. Въпреки че беше в много добра форма, Кейт едва успяваше да го догони, обляна в пот и опитваща се да пропъди нахалните насекоми от себе си.

Изведнъж на небето се появиха облаци.

Внезапен силен порив на вятъра накара принц Клаудиус да спре и да се огледа. Той повдигна вежди и се обърна към Кейт.

— Май се задава буря — каза й той.

— По-добре да се връщаме, нали?

Той кимна. Слънцето вече не се виждаше иззад гъстите облаци, а в далечината се чуваха гръмотевици. Принцът можеше да забележи идващата буря и по-рано, но беше прекалено унесен в мислите си.

— Страхувам се, че няма да можем да се върнем — каза той.

— Какво да правим тогава?

Първите капки дъжд паднаха върху тях.

— Трябва да намерим подслон. Ако си спомням добре, наблизо имаше една изоставена конюшня. Най-добре да тръгнем натам.

След тези думи той хвана ръката й и я поведе по пътя към конюшнята, надявайки се да е още там.

Малко преди да стигнат до целта, небето се озари от светкавица, а последвалата гръмотевица беше оглушителна като изстрел на оръдие. След няколко секунди започна да вали много силно.

След малко те стигнаха до дървената постройка. Принцът бутна вратата и тя се отвори.

— Слава богу, че не е заключено — каза той.

В конюшнята беше топло и ухаеше на сено.

Клаудиус затвори вратата. Бяха само двамата в изоставената постройка насред бурята. Кейт усети, че мокрите дрехи се бяха залепили за тялото й. Като насън Клаудиус протегна ръка към косата й, за да махне капките дъжд върху нея.

Кейт опита да преглътне, но не успя.

Докосването наелектризира и двамата.

— Страх ли ви е от бури? — тихо попита Клаудиус.

Тя поклати глава.

— Но ти трепериш… виждам, че те е страх, не упорствай.

Кейт кимна.

— Така е.

— Но бурята е навън, а ние сме на топло и сухо. От какво те е страх?

— От теб — каза тя. Гласът й трепереше. — Даже по-скоро от мен самата. Аз… ти… ние… — тя въздъхна и затвори очи, усещайки, че не може да събере мислите си в смислено изречение.

Клаудиус сложи пръста си на устните й.

— Тихо, не говори повече. Знам.

След това я притисна към себе си и устните им се сляха в целувка. Тя усети силните му гърди през мокрите дрехи и сякаш ток премина през тялото й.

Навън валеше като из ведро. Шумът от падащите върху покрива капки отекваше в малкото помещение.

Двамата се чувстваха като на края на света — само те двамата, далеч от всичко и всички насред планината сред бушуващата буря.

След това всичко бе страст — страст, на която и двамата се отдадоха — доброволно и безрезервно.

Както често се случва в планината лошото време си отиде също така бързо, както беше дошло.

Съвсем скоро спомен от бурята бяха само дъждовните капки по приказно зелената трева и листата на раззеленилите се дървета. Слънцето отново изгря в пълния си блясък и отново озари планината.

За Кейт и Клаудиус обаче тези часове бяха много повече от време, в което чакаха разразилата се буря да отмине.

— Вече нищо няма да е както преди — каза Кейт, излизайки навън.

Блестящото слънце я заслепи и за няколко секунди тя застана неподвижно, примижавайки и опитвайки се да свикне със силната светлина.

Кейт пое дълбоко от чистия свеж планински въздух.

— Права си — каза принц Клаудиус. — Не можем да се преструваме, че нищо не се е случило. Няма смисъл да се залъгваме, Кейт. Аз те обичам. Влюбих се в теб още в първия миг, в който те видях. Сега вече съм напълно сигурен, че чувството не е било мимолетно и няма да се промени. Ако ще да трябваше да се оженя за английската кралица, аз обичам теб.

Кейт го погали по лицето.

— И аз те обичам. Но не трябва!

— Аз също мислех, че не трябва да се обичаме, че не е правилно. Нашите чувства обаче са твърде силни. Не можем да ги контролираме. А и не трябва.

— Но след няколко седмици ти официално ще станеш законен съпруг на Янина — отговори Кейт.

— Така е, фактите са си факти. Ако знаеш колко пъти съм си го повтарял. Янина ще е законната ми съпруга, а ти си шаферката й и трябва да стоя далеч от теб. Лесно е да се каже.

— Аз си мислех, че ме мразиш — с усмивка каза Кейт.

— Но се оказа точно обратното, а? — отвърна той и я погали по косата.

Тя кимна.

— Може би ще ме намразиш след случилото се днес…

Принцът я погледна ядосано.

— Защо, за бога, си мислиш подобни неща? Как бих могъл да мразя жената, която обичам?

— Не знам, сигурно съм заслужила да ме мразят — започна да се самообвинява тя. — Леля и чичо бяха толкова любезни и добри да ме поканят, а аз дойдох и застанах на пътя на щастието ви.

— Не говори така! Ти си моето щастие. Най-голямото щастие, за което някога съм можел да мечтая.

— Но какво ще правим? — попита Кейт и го погледна безпомощно.

— Трябва да кажем истината на Янина. Нямаме друг избор.

— Не можем!

— Не можем и да живеем в лъжа. Обичам те! Само това има значение.

Кейт поклати тъжно глава.

— Страхувам се, че не е толкова просто.

— Защо да не е? — попита Клаудиус и я изгледа изпитателно. — Или обичаш друг? Някой те чака в Нова Зеландия, така ли?

Кейт се засмя.

— Да, в Нова Зеландия има човек, който наистина ме чака да се върна — каза тя, спомняйки си за Стивън Бергер. — Аз обаче не изпитвам никакви чувства към него. — Кейт направи кратка пауза, след което каза: — Мисля, че преди да те срещна, изобщо не съм знаела какво означава да обичаш някого истински.

— Бих казал същото за себе си. Когато те видях, сякаш ток премина през тялото ми. Мислех си, че ще отмине, но не, продължава да преминава всеки път, когато те видя.

— Плащаш ли си сметката за този ток?

И двамата се засмяха.

— Смятам, че не трябва да правим хората около нас нещастни — каза Кейт, сещайки се за братовчедка си Янина.

— Не. Още днес ще отменя сватбата.

— Моля те, недей. Не днес. Нека да преспим една нощ и после ще решим какво да правим.

— Катастрофа, истинска катастрофа! — почти извика София фон Вайнхайм. — Тази ужасна буря вчера и тези светкавици. Можеше да ви удари гръм. В планината често се случва. Кейт, не мога да ти опиша колко притеснени бяхме всички за вас. Бяхме на косъм да се обадим на планинската спасителна служба да тръгнат да ви търсят.

Беше доста рано и на масата за закуска бяха само Кейт и графиня София. Кейт гледаше встрани от събеседницата си. Беше й неудобно да я погледне в очите.

Клаудиус беше решил да разговаря насаме с Янина и да й обясни какви бяха чувствата му към Кейт. След това планираха да съобщят неприятната новина за развалената сватба на графиня София.

Кейт познаваше добре леля си и можеше да си представи истеричната й реакция, когато разбереше, че всъщност така внимателно и усърдно планираната от нея сватба няма да се състои.

Кейт се почувства като предател. Тя беше предала семейството си — чичо си, леля си, братовчедка си. Те бяха толкова добри към нея, а как им отговори тя?

— За щастие всичко се размина без инциденти и се прибрахте благополучно — продължи графинята. — Не ми се мисли какво щеше да стане, ако някой от вас беше пострадал. Със сигурност щеше да се наложи да отложим сватбата. А това е невъзможно, невъзможно! Ако след всички тези приготовления, ако трябваше да отложим сватбата, това щеше да е краят ми. Казвам ти, Кейт, нямаше да мога да го преживея — театрално каза графинята и сложи ръка на сърцето си с драматичен жест. — Но какво ти е, Кейт, ти изобщо не се храниш. Ето, вземи си земел или може би искаш йогурт?

— Не, благодаря — отговори Кейт.

— Сигурно още не можеш да се отърсиш от преживяното вчера. Напълно те разбирам. Буря в планината не е шега работа. Само се моля да не си настинала. Като се сетя колко мокри бяха дрехите ти…

Граф Александър влезе в трапезарията и Кейт въздъхна облекчено. Най-после можеха да сменят темата на разговора.

— Добро утро, скъпи — поздрави го графинята. — Седни да закусиш.

— Добро утро, съкровище — поздрави съпругата си той и я целуна по бузата, след което поздрави и Кейт. — Благодаря, но вече пих кафе. Дойдох за вестника си.

— Нямаш търпение да прочетеш спортните новини, нали? — с усмивка го попита графиня София.

Графът се усмихна виновно.

Кейт за момент забрави за грижите си и искрено се засмя. Леля й и чичо й бяха толкова добри хора. Тя истински ги обичаше.

Леля й беше станала твърде нервна и екзалтирана покрай сватбата, но беше добър и мил човек. А чичо й Александър — тя не можеше да си представи, че на света има по-мил и добродушен човек от него.

Кейт затвори очи за секунда. Можеше ли да причини на тези хора нещо толкова ужасно като отмяна на сватбата на единствената им дъщеря?

— Чух, че вчера малко сте се понамокрили — каза чичо й с усмивка.

— Какво ти намокряне, направо бяха подгизнали нали, мила Кейт? — вместо нея отговори графинята и погледна племенницата си загрижено.

Кейт положи усилие да се усмихне.

— Да, изведнъж заваля като из ведро. Най-неочаквано.

Графът кимна.

— Времето в планината е много променливо и на практика напълно непредсказуемо — каза той, продължавайки да търси вестника си.

— Добре че е била заедно с Клаудиус — каза графинята. — Той е опитен планинар и знае какво да прави в подобни ситуации.

— Така е, принц Клаудиус е отговорен и разумен млад мъж — отвърна граф Александър. — Трябва да сме много щастливи, че ще имаме такъв зет.

Графът намери вестника си, взе го и кимна на двете дами за довиждане, излизайки от стаята.

Графинята поклати глава укорително.

— На чичо ти му дай само да чете спортни новини — каза тя. — Но какво да ги правиш — мъже — понякога са по-лоши от деца. Когато се омъжиш, ще видиш, че от опит ще стигнеш до същия извод. Имаш ли си някого в Нова Зеландия? — с усмивка я попита тя.

Кейт не можеше да я погледне в очите, колкото и да се опитваше.

— Не — каза тя, гледайки виновно надолу. — Няма никой, който да ме чака у дома.

Графинята хвана ръката й майчински и я погали по косата.

— Миличка, не се притеснявай за това. Ти си млада и красива, животът е пред теб. Със сигурност някъде там те чака мъжът на живота ти. Само трябва да се срещнете. И това ще стане, само трябва да си търпелива. За всички хубави неща в живота ни се изисква много търпение и постоянство. Бракът не прави изключение.

Кейт се опита да се усмихне. В този момент й се искаше да потъне в земята, толкова неудобно се чувстваше.

Графиня София, която не знаеше какво се случва в сърцето на Кейт в този момент, продължи:

— Знаеш ли, според мен най-щастливите хора са тези, които са успели да намерят някого, с когото да прекарат остатъка от живота си. Ето например Янина и Клаудиус. Според мен те просто са създадени един за друг. Заедно са от деца. Още от детската градина са неразделни, а ето че сега ще свържат живота си завинаги. Ако някое момче в училище закачаше Янина или я обидеше, Клаудиус се заемаше с него. Веднъж беше разбил носа на един от съучениците си само защото беше нарекъл Янина „разглезената лигла от замъка“.

Графинята се засмя и продължи:

— Веднъж й беше помогнал да се качи на едно дърво, а после се наложи и той да се качи на него, за да я свали. Тя се страхуваше от високото. Клаудиус винаги е обичал Янина и винаги ще я обича. Не мога да си представя, че би погледнал друга жена — усмихна се замечтано графинята. — Но, миличка, извинявай, сигурно съм те отегчила с тези мои словоизлияния.

— Не, не, напротив — отвърна Кейт, която усети, че ръцете й се бяха изпотили от напрежение. — Малко ме боли глава. Ще се кача да полегна и да си почина.

— Разбира се, почини си, миличка. Ако имаш нужда от нещо, само ми кажи.

— Благодаря, лельо, всичко е наред. Сигурно съм малко замаяна от вчерашните преживявания — каза Кейт и излезе от трапезарията.

Качвайки се по стълбите към стаята си, Кейт внезапно спря и притисна лицето си с ръце. Тя се почувства безкрайно раздвоена. Беше сигурна в любовта си към принц Клаудиус — за нея той беше дар от съдбата — но от друга страна не можеше да си позволи да предаде Янина!

Янина беше не само нейна братовчедка, но и най-добра приятелка от детските й години. Тя беше прекрасен човек и заслужаваше цялото щастие на земята. То обаче беше свързано с човека, когото Кейт обичаше. Не, Кейт нямаше никакво право да обича принц Клаудиус, нито пък той имаше право да изоставя Янина!

Кейт влезе в стаята си, затвори вратата след себе си и легна умислена.

Принц Клаудиус паркира колата си пред замъка Вайнхайм и бавно тръгна по алеята към главния вход.

Той също мислеше за Янина. За безбройните часове, които бяха прекарали заедно като деца, за хубавите им моменти като годеници и за всичко приятно, което бяха преживели заедно. Всички тези спомени обаче внезапно бяха избледнели като повредена лента със снимки, когато в живота му се появи Кейт.

Принцът забърза ход. Колкото не му се искаше да съобщи на Янина новината за отменянето на сватбата, толкова нямаше търпение да види отново Кейт.

Искаше първо да поговори с Кейт, а след това да остане насаме с Янина и да й обясни какво се беше случило. Принцът не искаше да живее и секунда в лъжи.

В приемната го посрещна графиня София. Тя го поздрави със сърдечно ръкостискане.

— Драги ми Клаудиус, вие сигурно сте дошли при Янина. Тя обаче излезе. Трябва да си купи обувки за сватбата, а това, сам разбирате, не търпи отлагане. Човек винаги трябва да избира и мери обувките си сам.

Принцът кимна машинално.

— Да, разбира се, права сте. Да ви кажа честно, дошъл съм не при Янина, а при Кейт. Нашият излет вчера…

— Но разбира се. Беше много мило от ваша страна да я заведете в планината, за да разнообразите малко ежедневието й. За нищо на света не искаме Кейт да се отегчи от престоя си при нас.

Принцът я погледна учудено. Да не би зад тези на пръв поглед невинни думи да имаше скрит замисъл? Да не би тя вече да беше разбрала за случилото се между него и Кейт?

Графинята се усмихна.

— Кейт се прибра в стаята си. Явно е уморена от излета, а и я боли глава. Надявам се да не се е простудила.

— Мога ли да я видя?

— Разбира се. Само, моля ви, не я будете, ако е заспала. Сигурно се нуждае от малко почивка след кошмарния вчерашен ден.

Принцът се качи по стълбите и застана пред вратата на Кейт, обхванат от внезапен пристъп на нервност и безпокойство.

Той внимателно почука. Никакъв отговор.

— Кейт, чуваш ли ме, аз съм — каза той, доближавайки се до вратата. — Моля те, отвори.

Последвалата тишина го накара да натисне бравата. Вратата не беше заключена.

Стаята беше празна. Леглото беше оправено, прозорецът — наполовина отворен, а шкафът и гардеробът бяха празни.

Принцът отиде до масата, където имаше плик, адресиран до него. Той нетърпеливо го отвори и прочете писмото в него.

Мили Клаудиус, пиша това писмо, което ще прочетеш, когато вече ще съм си тръгнала. Смятам, че нямаме право да ограбваме щастието на чичо Александър, леля София и Янина. Не можем да градим своето бъдеще върху тяхното нещастие. Моля те, не си мисли, че съм спряла да те обичам — напротив, обичам те повече от всякога и всичко на света. Повярвай ми, много ме болеше, когато вземах това решение, но нямах друг избор. Ще се опитам да хвана полет за Нова Зеландия още днес. Дано да има места. Моля те, не се опитвай да ме спреш или да ме намериш. Нашата любов трябва да остане в тайна завинаги. Янина за нищо на света не трябва да узнае какво се е случило между нас. Моля те, обещай ми, че няма да й кажеш! Ако ме обичаш поне малко, моля те, ожени се за Янина. Искам да бъдете щастливи завинаги, а за мен да забравиш още в този миг.

Успех и късмет във всичко.

Няма да се видим никога повече.

Кейт

Принцът прочете писмото още веднъж и ядосано го смачка. Как можеше Кейт да иска от него да забрави за любовта си завинаги? Как можеше просто да си тръгне, без дори да му каже, и да иска от него да запази тайната им от всички?

Той не можеше да я забрави. Клаудиус знаеше, че денят, в който щеше да престане да мисли за нея, нямаше да дойде докато беше жив. Никога.

Той започна да обикаля нервно из стаята. Повече от всичко искаше да се качи в колата и да отиде на летището със скоростта на светлината. Кейт обаче му беше забранила да я следва и му беше написала, че иска да остане с Янина.

Той седна на един стол, опря ръце на масата и се опита да преосмисли случилото се. Какво трябваше да направи? Той отново взе писмото и прочете част от него.

„Моля те, обещай ми, че няма да й кажеш! Ако ме обичаш поне малко, моля те, ожени се за Янина. Искам да бъдете щастливи завинаги, а за мен да забравиш още в този миг.“

Клаудиус прочете тези думи няколко пъти и стисна юмруци, осъзнавайки безсилието си. Чувстваше се като тигър в клетка, обречен завинаги на плен.

Унесен в мислите си, той не забеляза, че Янина беше влязла в стаята.

— Кейт! — извика тя и объркано го погледна.

Стаята беше празна. В нея беше само принцът.

— Клаудиус, какво правиш тук? Къде е Кейт?

Принцът стана. Беше дошъл моментът, в който Янина трябваше да узнае истината. Беше ли готов обаче да й я каже?

— Ами изглежда си е тръгнала — каза той с глас, който прозвуча като чужд дори на самия него.

Янина го погледна невярващо.

— Отпътувала? Преди сватбата ни? Но това е смешно. Защо ще заминава точно сега?

Клаудиус замълча. Какво трябваше да отговори в този момент?

— Да не сте се скарали за нещо? — подозрително го погледна Янина. Този поглед му беше познат от времето, когато беше малък и майка му искаше да си признае някоя беля, която беше направил.

Принцът не отговори. Вместо това отиде до прозореца и погледна към парка, който по това време на годината беше по-красив от всякога. След това се замисли за Кейт, която беше загубил завинаги. Принцът бръкна в джоба на якето си, където стоеше смачканото писмо.

Гласът на Янина го върна в реалността.

— Нищо не разбирам, Клаудиус. Кейт не може да си тръгне за Нова Зеландия просто така, без дори да ни каже. Трябва да има някаква причина за това странно поведение. Знаеш ли нещо по въпроса? Още както се видяхте за първи път, забелязах, че помежду ви има някакво необяснимо напрежение. Не можеш да я понасяш, но си прекалено възпитан, за да й го кажеш, нали? Тя сигурно го е забелязала и заради това си е тръгнала така неочаквано. Да замине за Нова Зеландия, без дори да се обади. Не съм очаквала подобно нещо, Бога ми, не съм.

Графиня София беше чула дъщеря си, която на практика крещеше, и се качи, за да разбере какво се беше случило.

— Какво става тук?

— Кейт си е тръгнала. Стегнала си е куфара и си е заминала за Нова Зеландия — отвърна Янина.

София фон Вайнхайм първоначално отказа да повярва на чутото.

— Какво? В Нова Зеландия? Преди сватбата? Но това е нечувано. Оставаме без шаферка! Боже мой, катастрофа, пълна катастрофа!

Графинята седна на леглото и се опита да си поеме въздух. Сърцето й биеше учестено.

— Но какво ще правим сега — продължи тя. — И защо не ни е казала? Не разбирам, нищичко не разбирам…

Чул гласовете, в стаята влезе и граф Александър.

— Какво се е случило?

— Ами Кейт си е заминала. Можеш ли да си представиш? Просто така. Стегнала си куфара и си тръгнала — отговори съпругата му.

— Заминала? Къде? — повдигна вежди графът.

— Обратно в Нова Зеландия. Ей така. А сутринта закусвахме заедно.

— Но защо?

— Господ знае — каза графинята и вдигна ръце нагоре, сякаш молейки Всевишния за помощ.

Александър фон Вайнхайм погледна въпросително към дъщеря си.

— Нищо ли не ти е казала, Янина?

Тя поклати глава.

— Може да е станало нещо с баща й — предположи графът. — Янина, можеш ли да й се обадиш на мобилния?

Янина кимна.

— Да, добра идея.

Тя извади телефона от чантата си и учудено каза:

— Чакайте, имам съобщение от Кейт.

— Съобщение? — каза графинята. — Какво им става на хората днес? Не могат ли да общуват нормално? Какви са тези съобщения?

— Какво е написала? — попита граф Александър.

— Само, че е на път за Нова Зеландия — отвърна Янина, след като прочете съобщението.

— Това ли е всичко? — попита графинята.

— Извинява се, ако е причинила неудобство и моли да не я питаме за причините, поради които е отпътувала.

— Неудобство! Какво ти неудобство, тя причини бедствие! Къде ще търсим сега шаферка? — извика графинята отчаяно.

Янина погледна към Клаудиус, който стоеше мълчалив в ъгъла.

— Какво ще кажеш за всичко това? — попита го тя.

— Видя какво е написала. Не иска да я питаме за причините, поради които е взела това решение — отвърна той, внимателно подбирайки думите си. — Предлагам да направим каквото ни е помолила.

Янина се опита да разчете израза на лицето му. Той изглеждаше уморен и някак далечен. За пръв път в живота си тя се чувстваше отблъсната от Клаудиус, с когото бяха неразделни още от деца.

— Какво да правим сега — безпомощно попита графиня София.

Янина се замисли за секунда и решително каза:

— Отивам в Нова Зеландия. Лично ще разбера какво е станало.

Когато прекрачи прага на бащината си къща, Кейт се почувства така, сякаш се беше върнала в някакъв напълно чужд за нея свят. Колко време беше прекарала в Германия? По-малко от три седмици, които обаче й се струваха като години.

Тя не се беше обадила на баща си, че се е прибрала. Той беше с овцете и Кейт можеше спокойно да разопакова нещата в стаята си.

Когато Пол Съливан се върна вкъщи и завари дъщеря си на стълбите, той не повярва на очите си.

— Кейт! Какво правиш тук, за бога? Сватбата не беше ли насрочена за края на юни? Какво стана в Германия?

Баща й по принцип не беше много разговорлив. Кейт не си спомняше да й беше задавал толкова много въпроси наведнъж.

— О, татко — каза тя, след което се спусна към него, прегърна го и заплака.

Той я държеше в силните си ръце все още неразбиращ какво се беше случило.

— Няма нищо, момичето ми, няма нищо.

След като Кейт се успокои, баща й я пусна от прегръдката си и я погледна загрижено.

— Да не са се отнесли лошо с теб тези префърцунени аристократи от Стария свят? Да не би да са те накарали да се чувстваш като бедната дъщеря на новозеландския овчар? Ако е така, аз лично ще отида дотам, за да им кажа в очите какво мисля за тях!

Пол Съливан отново погледна загрижено дъщеря си и стисна силните си юмруци.

Кейт, която знаеше, че за него произходът му и благородническите титли на роднините на покойната му съпруга бяха болна тема, побърза да го опровергае:

— Не, татко, нищо такова не се е случило. Леля София и чичо Александър бяха много мили с мен. През цялото време се държаха с мен като със собствена дъщеря.

— Да не те е обидила Янина?

— Не, по никакъв начин. Тя е най-добрата ми приятелка. Беше и си остава такава.

Пол Съливан повдигна рамене.

— В такъв случай нищо не разбирам. Защо си се върнала толкова рано?

Тя го погледна безпомощно. Какво трябваше да каже на баща си? Че се беше влюбила в бъдещия съпруг на Янина? Не, не можеше да го направи.

— Не мога да ти обясня — каза тихо тя.

— Щом така искаш, добре. Кажи ми само, ако мога да ти помогна с нещо.

— О, татко — каза Кейт и отново заплака. — Страхувам се, че няма да ме разбереш…

Той я погледна тъжно.

— Сърцето ти е разбито, нали, малкото ми момиче? Как съжалявам, че майка ти си отиде от този свят толкова рано. Сега няма човек, на когото да можеш да довериш чувствата си.

— Радвам се, че имам теб, татко — с треперещ глас каза тя. — Мама я няма от много време, но ти си ми дал всичко, от което съм имала нужда, и детството ми беше щастливо и безгрижно. Сега обаче ми се случи нещо, с което трябва да се справя сама. Няма друг човек, който да може да ми помогне, просто няма.

— Да не си болна?

— Не, не, здрава съм, не е това. Моля те, не се тревожи за мен. Най-добре ще е и двамата да забравим за това.

Той поклати глава, но не се възпротиви на това нейно предложение.

Кейт се качи в стаята си. Искаше да остане сама с мислите си.

Внезапното й завръщане не излизаше от главата на баща й. Нещо се беше случило и тя беше нещастна, но не искаше да му каже какво и той можеше само да предполага. Пол Съливан добре знаеше, че Кейт беше от малкото жени, които можеха да си мълчат. Това качество беше наследила от него.

След малко във фермата дойде Стивън Бергер и Пол истински се зарадва, че най-после можеше да сподели грижите си с някого.

— Кейт се върна от Германия. Можеш ли да си представиш? — вместо поздрав започна той.

— Толкова скоро? — изненадан отговори ветеринарят и остави куфара си на земята. — Сватбата не беше ли насрочена за края на юни?

— Да, така е. Братовчедка й ще се омъжи в края на юни.

— Какво е станало?

— Не знам. Кейт не иска да ми каже, а ти сам знаеш колко упорита може да бъде, когато реши.

Двамата мъже се спогледаха. Единият от тях обичаше Кейт като баща, а другият — като мъж. Това ги свързваше и правеше приятелството им още по-силно.

— Защо не се опиташ да поговориш с нея — предложи Пол. — Може на теб да се довери.

— Мислиш ли, че е подходящо да отида при нея още сега?

— Да, защо не. Горе е, в стаята си е.

Стивън Бергер тръгна към стаята на Кейт.

— Мога ли да вляза — попита той, чукайки на вратата.

След няколко секунди Кейт отвори.

— Стивън, каква изненада! — опита се да изглежда радостна от срещата им тя, но ветеринарят веднага забеляза тъмните кръгове под очите й. Отдалеч личеше, че беше плакала.

— За мен изненадата е дори по-голяма — отвърна той. — Доколкото знам, трябваше да останеш в Европа поне още няколко седмици.

— Да, но… размислих и се върнах.

— Кейт, какво ти е? Мислех, че сме приятели, а сега явно криеш нещо от мен. Защо не искаш да ми кажеш какво е станало?

Тя го погледна объркано.

— Ако изпитваш нещо към мен, дори само приятелски чувства, моля те, не ме питай за това. Моля те.

Стивън Бергер повдигна вежди.

— Това прозвуча твърде драматично. Толкова ли е лошо положението?

Тя се опита да се усмихне.

— Не… не е важно, няма проблем.

Стивън направи няколко крачки, приближавайки се към нея.

— Да ти вярвам ли?

Тя погледна надолу.

— Ами всъщност… не.

— Ако роднините ти в Европа са се отнесли зле с теб, то най-отговорно заявявам, ще си имат работа с мен!

На Кейт й се стори, че чу баща си.

— Бедните ми роднини. Първо татко ги обвини несправедливо, сега и ти. Само ако можеха да ни видят и чуят.

— Не са те причината да си толкова тъжна, така ли?

Кейт замълча и се замисли за принц Клаудиус. Нито баща й, нито Стивън можеха да предположат, че той е причината за нещастието й.

Стивън се обърна и тръгна към вратата.

— Не искам да те притеснявам повече, Кейт. Сигурно си много уморена. Ако обаче искаш да си поговориш с приятел, насреща съм.

Тя кимна и се обърна към прозореца, поглеждайки навън.

— Благодаря, Стивън, оценявам всичко, което правиш за мен.

Той излезе навън, където нетърпеливо го очакваше Пол Съливан.

— Е?

— Не знам, нищо не ми каза — безпомощно отвърна докторът. — Затворила се е в себе си и това си е. Не иска да сподели нищо с никого.

— Метнала се е на баща си — замислено каза Пол Съливан.

През следващите дни нищо не се промени.

Кейт беше все така мълчалива и от ден на ден ядеше все по-малко.

Баща й и Стивън Бергер само можеха да гадаят за причината да е толкова тъжна и мълчалива. И двамата смятаха, че причината е у роднините й в Европа, макар тя да беше отрекла това.

— Нещо се е случило там. Това дете се промени толкова много, не мога да я позная — каза Пол Съливан. — Тези немски префърцунени графове, барони, крале… само те са направили нещо на малката ми Кейт.

Стивън Бергер се опитваше да се въздържа от подобни коментари, но и той нямаше добро мнение за роднините на Кейт в Европа. То се основаваше най-вече на представата му за тях, създадена от чутото от Пол Съливан. Какво ли бяха причинили на бедната Кейт тези сноби?

Кейт се опита да заживее отново стария си живот. Тя се зае с образованието си и се опитваше да се държи така, сякаш нищо не се беше случило. Пол Съливан обаче виждаше, че дъщеря му е нещастна и продължаваше да обвинява за това немските й роднини. Сега гневът му беше насочен към братовчедка й Янина. Сигурно тя беше казала или направила нещо, с което да нарани малката му Кейт. Ах тези превзети сноби!

— Кейт не е излизала от стаята си днес — замислено каза Пол Съливан, поглеждайки към къщата.

Стивън Бергер пусна черното агънце, което току-що беше прегледал, и погледна към прозореца на стаята й.

— Трябва по-често да излиза на чист въздух — каза той.

— И аз това й казвам, но тя все ми обяснява, че имала да учи. Откакто се върна от Германия, все учи, учи… Дали няма да иска да дойде с теб на някое от посещенията ти в околните ферми? Преди й харесваше да разнообразява деня си така.

— Ще я попитам — отвърна ветеринарят. — Сега обаче трябва да се връщам в клиниката.

Той тръгна през поляната към колата си, която беше паркирал под сянката на високо дърво. Малко след като потегли към клиниката, се размина с кола, шофирана от млада руса жена. Тя му махна да спре и свали прозореца си, за да го пита за пътя.

Стивън Бергер веднага разпозна немския й акцент.

— Търся една ферма — каза тя. — Ферма за овце.

Той се засмя.

— Наоколо има доста такива.

— Да, нали — усмихна се тя. — Собственикът на фермата, която търся, се казва Съливан. Пол Съливан.

— Аха — каза Стивън Бергер.

— Знаете ли я?

Той кимна, гледайки я изпитателно.

— Ще ми покажете ли накъде да карам?

— Познавате ли господин Съливан?

Тя се засмя.

— Да, лично го познавам. Обаче идвам при дъщеря му, Кейт Съливан. Тя ми е братовчедка.

Стивън я погледна изпитателно.

— Вие сте Янина фон Вайнхайм, така ли?

Някак неволно той огледа главата й, но не откри златна корона, каквато може би очакваше. Освен това младата дама не изглеждаше нито надменна, нито превзета. Преструваше се. Ах, тези превзети сноби, колко добре се преструваха! Лицемери такива!

— Да, аз съм. Откъде знаете името ми? — учудено попита младата графиня.

— Приятел на семейството съм. Знам, че Кейт наскоро се върна от посещение при вас в Германия.

Янина кимна.

— Прав сте. Точно от там пристигам.

Тя щеше да продължи, но реши, че няма нужда да обяснява историята на живота си на непознат и спря. Въпреки това младият мъж й направи много добро впечатление. Той беше симпатичен и изглеждаше сериозен и любезен.

— Далече ли е фермата? — попита тя.

— Не, наблизо е. От там идвам.

— Накъде да карам?

— Ами малко е сложно за обяснение, може да се объркате. По нашите пътища маркировката не е много добра, за разлика от Германия. Ако имате малко време, мога да ви заведа дотам, но първо трябва да отида до клиниката си, която е съвсем наблизо. След това ще ви покажа пътя.

— Чудесна идея — каза Янина.

Тя обърна колата и го последва до клиниката.

— Доктор Стивън Бергер — каза тя, след като прочете табелката на вратата.

— Да. Моля да ме извините, забравих да ви се представя. Казвам се Стивън. Стивън Бергер.

— Янина фон Вайнхайм.

Той й подаде ръка за поздрав. Сега вече можеха да се смятат за официално запознали се.

— Влезте, ако искате — предложи той. — Само да взема един мехлем за коне и тръгваме.

Тя го последва в клиниката — спартански обзаведена, но много чиста и подредена.

— Приятели ли сте с Кейт? — поинтересува се тя, докато той търсеше мехлема в шкафа до прозореца.

— Да — отвърна той.

Каква случайност, че братовчедката на Кейт беше срещнала точно него, опитвайки се да намери фермата на Пол Съливан. През последните дни той беше слушал много за нея и семейството й. Тя сигурно не предполагаше колко много младият лекар беше мислил и говорил за нея, баща й и майка й. Сега, след като я видя на живо, Стивън Бергер се замисли, че представата му за Янина фон Вайнхайм беше съвсем различна от реалността. Той си представяше някаква превзета и надменна, зле изглеждаща германка, а се оказа, че съвсем не е така. Не, Пол Съливан не беше прав в подозренията си за тази млада дама. Тази красива и общителна графиня не можеше да причини на Кейт нещо толкова лошо. Просто не би могло да се случи — Стивън беше напълно убеден в това.

Янина отвърна на изпитателния му поглед с искрена усмивка.

— Сигурно се питате дали аз не съм от тези превзети и злобни графини, които сте гледали по филмите.

Стивън беше смаян. Тя сякаш беше прочела мислите му.

— Извинявам се — каза той, — но аз наистина имах някаква представа за вас, която се оказа твърде погрешна.

— Така ли?

— Да. Кейт е добра моя приятелка и аз все още не мога да си обясня защо се върна толкова нещастна и съсипана от посещението си при вас в Европа.

Янина го погледна с големите си сини очи.

— Аз си задавам абсолютно същия въпрос. Проблемът е, че и аз нямам никакъв отговор. Нямам никаква представа защо си тръгна така ненадейно и даже се надявах, че като неин приятел можете да ми помогнете с намирането на логично обяснение.

Той вдигна рамене.

— Да си призная, нямам ни най-малка представа какво й се е случило там при вас.

Тя го изгледа изпитателно.

— Аха. И решихте, че вината за това може би е у нас, така ли?

— Ами как да ви кажа… — объркано започна Стивън Бергер, но Янина го прекъсна.

— Няма смисъл да увъртате, разбирам съмненията ви. Искам обаче да ви уверя, че не съм направила нищо на Кейт. На мен също ми дойде като гръм от ясно небе, когато видях, че стаята й е празна, а тя си е тръгнала за Нова Зеландия, без да каже на никого у дома, и то точно преди сватбата ми. Майка ми е съсипана — шаферката ми си тръгна. За нея това е равносилно на катастрофа.

Той поклати глава и се засмя искрено.

— И сега вие сте дошли, за да си върнете шаферката, така ли?

— Не точно. На първо място искам да поговоря с Кейт и да разбера какво се е случило. Ние сме добри приятелки и досега сме си споделяли абсолютно всичко.

Стивън Бергер не се усъмни в думите й и за миг.

— Може да имате повече късмет от мен. Аз не успях да разбера нищо, абсолютно нищичко — каза той.

Янина го погледна изпитателно и се замисли какви точно бяха отношенията му с Кейт. „Приятел“? Какво означаваше това? Този млад доктор изглеждаше повече от добре и правеше впечатление на сериозен и честен човек. Всяка жена можеше да се влюби в него… но Кейт не беше споменала нищо за никакъв мъж в Нова Зеландия…

Мислите й бяха прекъснати от силен шум. Някой чукаше на вратата като обезумял.

Доктор Бергер отиде да отвори. Отвън стоеше възрастна дама, разтреперана от ужас и страх, държаща кошница в ръка.

— О, докторе, какъв късмет, че ви заварих, преди да сте излезли! Моля да прегледате малката ми Фифи. Случи й се нещо ужасно. Точно бяхме тръгнали на разходка, когато иззад ъгъла изневиделица се появи кола и я блъсна. Задното й краче кърви силно, моля, помогнете й. Толкова я обичам!

Стивън Бергер внимателно извади кученцето от кошницата и го сложи на манипулационната маса.

— Обикновено не се занимавам с кучета, не са ми специалност, но за тази рана ще се погрижа — каза той, след като обстойно прегледа животинчето.

— Моля ви, оперирайте я или направете каквото друго е нужно. Няма значение колко ще струва, само да се оправи.

— Положението не е толкова лошо, но не трябва да губим и секунда повече. Ще ми е нужен помощник.

— С удоволствие бих ви помогнала, но аз почти не виждам — каза старата дама.

— Аз ще ви помогна, докторе — каза Янина.

Стивън Бергер я погледна скептично. Дали тази руса красавица от Европа щеше да се справи с подобна задача?

— О, мило дете, ще съм ти безкрайно благодарна — каза старата дама.

— Добре — каза Стивън. — Всичко, което трябва да правите, е да следвате указанията ми.

Той упои кученцето и подаде на Янина чифт гумени ръкавици.

— Моля, подайте ми пинцетата.

Янина погледна инструментите и веднага намери този, който поиска докторът.

— Така. Сега, моля ви, дръжте здраво дясното задно краче.

Раната на кученцето беше отворена и кървеше. Янина се изненада, че не й стана лошо при вида на кръвта. Обикновено припадаше при подобни гледки. Тя действаше спокойно и внимателно и наблюдаваше работата на младия лекар с голям интерес.

Стивън Бергер почисти раната и след няколко манипулации я заши.

— Ще се оправи ли Фифи? — уплашено попита старата дама.

Доктор Бергер кимна.

— Със сигурност. Раната не беше толкова сериозна, колкото изглеждаше. Освен това сестрата ми асистираше чудесно — погледна той към Янина и се усмихна.

Тя леко се изчерви. В момента беше горда от себе си.

— Можете да вземете Фифи и да я заведете у дома — каза докторът. — Само не я вадете от кошницата, докато не се събуди от упойката.

— Така ще направя — каза старата дама. — Хиляди благодарности, докторе, цяло щастие беше, че ви открих. А вие сте истински ангел, дете мое.

Последните й думи бяха отправени към Янина.

Доктор Бергер я изпрати до вратата и се върна при красивата графиня от Германия.

— Това беше госпожа Пиърс — каза Стивън. — Тя живее съвсем сама само с кученцето. За нея то е всичко на света.

— Значи за това беше толкова уплашена — каза Янина.

— Да. По света има толкова много самотни хора — замислено отвърна Стивън.

— А вие към тях ли спадате? — попита тя, поглеждайки го изпитателно. Въпросът беше неочакван и може би твърде личен, но Стивън нямаше нищо против да й отговори.

— В известен смисъл — да. Бих казал, че съм сам, но не и самотен. Във всеки случай съм необвързан.

И двамата замълчаха и се замислиха.

— Но какво правим още тук, нали трябваше да ви водя във фермата на Съливан? — каза Стивън Бергер.

— Да, би било много мило от ваша страна.

Те излязоха и тръгнаха.

— Сигурно ще се видим пак, докато съм тук — каза Янина, докато си вземаха довиждане пред вратата на фермата.

— Предполагам — отвърна той.

— Не предполагайте, а елате скоро.

Той се усмихна.

— Всички млади графини от Европа ли са толкова решителни и настойчиви като вас?

Янина отметна русата си коса, която вятърът беше разпилял.

— Ако се казват Янина фон Вайнхайм — да, такива са.

Кейт беше сама вкъщи, когато на вратата се почука. Тя отиде да отвори и за нейно най-голямо учудване видя на прага Янина.

При вида на братовчедка си с куфар в ръка Кейт пребледня.

— Боже господи, как дойде до тук? — попита я тя.

— Със самолета, как иначе — усмихна се Янина.

След това тя погледна Кейт и сериозната й и угрижена физиономия й подсказа, че нещо наистина не беше наред. Но какво, за бога?

— Кейт, не ми се сърди, но не изглеждаш никак добре. Какво ти е? Защо си тръгна така ненадейно, без да кажеш нищо на никого? Какво се случи? Ние ли сбъркахме нещо?

— Прелетяла си от другия край на света, за да ми зададеш тези въпроси? — тихо попита Кейт.

— Да, разбира се. Майка ми се поболя от тревога, че не може да ми намери достойна шаферка. Аз също бих искала да разбера какво, за бога, се случи. Искам си шаферката обратно. И приятелката, ако е възможно.

— Разбира се, че сме приятелки — каза Кейт, гледайки надолу. — Но моля те, не ме питай защо си тръгнах. Моля те. Не искам да говоря за това, разбери ме.

— Ще трябва да ми кажеш, драга ми братовчедке. Не съм дошла чак до тук за този отговор — засмя се Янина.

— Извинявай, наистина съжалявам, но не мога да говоря за това.

Янина повдигна рамене.

— Ще трябва да говориш, драга моя. Но всъщност няма ли да ме поканиш да вляза? Пътят не беше никак лек, както знаеш…

Учудена от собствената си неучтивост, Кейт отвори широко вратата.

— Разбира се, каква глупачка съм. Моля, влез. Колко ще останеш?

— Ами не знам. За вечеря ще съм тук със сигурност — усмихна се младата графиня.

Кейт също положи усилия да се усмихне, но почти не й се удаде.

— Като че ли не се радваш особено да ме видиш — шеговито каза Янина. — Ще мога ли да остана у вас за известно време?

— Разбира се, имаме стая за гости.

— Ами значи всичко е наред — каза Янина и се сети за Стивън Бергер. — Хората в Нова Зеландия ми се струват много мили и добри.

Кейт кимна машинално.

— Не трябва ли скоро да се връщаш в Германия за приготовленията по сватбата?

— Отне ми повече от седмица да убедя майка ми, че присъствието ми е по-необходимо тук, отколкото у дома. Едва се реши да се заеме сама с подредбата на масите и менюто. Повече от всичко на света иска да те види на тази сватба — усмихна се Янина. — Като гледам, искаш бързо да се отървеш от мен. Отсега обаче ти казвам, че това няма да стане. Разполагам с време — две, три седмици — колкото е необходимо. Всъщност тук вече ми харесва много и, честно казано, никак не бързам да си ходя.

Кейт щеше да отговори, но Янина я прекъсна.

— Не приемам „не“ за отговор. Както може би вече си разбрала, драга ми Кейт, графините от Европа можем да сме доста упорити, когато решим.

След като Пол Съливан се срещна с Янина, той веднага разбра, че тя е чудесна млада дама, която не би могла да посегне и на косъм от главата на дъщеря му. Той веднага разбра, че не тя беше причината за странното и необяснимо поведение на Кейт напоследък.

— Моля те, остани при нас колкото искаш — каза й той. — Искаме тук да се чувстваш като у дома си.

Янина се засмя.

— Не мога да остана толкова дълго, колкото би ми се искало. Всичко и всички тук са чудесни. Но в Германия има младоженец, който ме очаква.

— А, да, сватбата. Съвсем бях забравил за нея — усмихна се Пол Съливан.

Янина отвърна на усмивката му и се улови, че и тя беше забравила за сватбата си. Замисли се и реши, че това се дължи на голямата часова разлика, както и на многото нови впечатления от тази страна.

— А защо и младоженецът не дойде тук — предложи Пол.

По природа той не беше особено разговорлив, но подемеше ли разговор веднъж, нямаше спиране. Беше много гостоприемен човек и щеше да се радва и принц Клаудиус да дойде в дома му.

Кейт усети, че пребледнява. За нейно щастие в този момент никой не гледаше към нея.

Клаудиус? Тук? В Нова Зеландия?

Сърцето й заби лудо. Една част от нея отказваше да приеме, че Клаудиус може да дойде тук. Той нямаше работа в Нова Зеландия и тя не трябваше да го вижда никога повече. Другата част от нея обаче повече от всичко искаше да го види, без значение как, къде и с кого, просто искаше да го зърне, защото не можеше да живее без него.

— Не знам дали Клаудиус ще иска да пътува чак до тук — каза Янина. — Но това сега няма чак такова значение.

Кейт замълча. Как можеше присъствието или отсъствието на Клаудиус да няма значение?

Пол Съливан погледна замислено към Янина.

— Твоето посещение ме изненада и май не съм подготвен да ти приготвя вечеря, достойна за немска графиня. Защо не се обади, когато кацна, за да дойда поне да те взема? Всъщност как намери пътя от летището до тук?

— Един ваш съсед беше така любезен да ми покаже накъде да карам.

— Така ли? Кой?

— Доктор Стивън Бергер.

— Аха, нашият ветеринар. Той е близък мой приятел и много ни помага. Направо не знам как щяхме да се оправим, ако не беше той.

Кейт кимна в знак на съгласие.

Пол Съливан се усмихна.

— Аз дори бях решил да го правя зет, но Кейт отказа да ми съдейства.

Янина погледна братовчедка си въпросително. Кейт извърна лице сякаш страхувайки се да не би Янина да прочетеше мислите й в момента. Със сигурност нямаше да й харесат. Какъв ти зет… Понякога й се искаше баща й да беше малко по-съобразителен и тактичен.

— Ами щом така и така си се запознала с доктор Бергер, защо да не го поканим на вечеря? Даже по пътя насам може да вземе сирене и хляб.

— Чудесна идея — радостно каза Янина.

— А ти тази вечер задължително трябва да хапнеш нещо — обърна се Пол Съливан към дъщеря си. — Гледай на какво си заприличала — кожа и кости. Ще се разболееш, ако продължаваш така!

— Кой да предположи, че ще се видим толкова скоро — каза Стивън Бергер, пристигайки за вечеря с торба с хляб и сирене.

Янина се засмя.

— Да, наистина, кой да предположи.

Четиримата седнаха на масата — Янина срещу Стивън Бергер, а Кейт срещу баща си.

Кейт отново беше мълчалива и замислена, но вечерята се получи добре и всички бяха в добро настроение.

Стивън и Янина откриха, че имат много общи интереси и сходни черти.

Пол Съливан се облегна назад и погледна доволен сътрапезниците си. Единствено Кейт не се усмихваше. Пол обаче се надяваше, че Янина и Стивън, които се смееха и забавляваха искрено, ще й повлияят положително, та най-после ще излезе от това странно състояние, в което се намираше, откакто се беше върнала.

Графиня София откъсна лист от календара на стената и се обърна към съпруга си.

— Сватбата е само след десет дни. Шаферката ни е в Нова Зеландия, Янина реши да я последва и оттогава не сме я чували, дори принц Клаудиус не се е появявал скоро. До какво ще доведе всичко това? Катастрофа, истинска катастрофа…

— Да — машинално каза граф Александър.

— Какво да, какво да? Това не може да продължава така! Направи нещо!

— Защо пък аз? — все така спокойно попита граф Александър.

— А кой? Ти си главата на това семейство, за бога!

Графинята много рядко говореше на съпруга си по този начин. Щом го правеше, значи над семейството бяха надвиснали сериозни проблеми или поне тя така смяташе.

— Добре де, какво мога да направя аз?

Тя го погледна ядосано.

— Глупав въпрос! Трябва да се погрижиш Янина да се върне тук възможно най-скоро със или без шаферка! За сватбата е задължително да имаме булка и младоженец, шаферка все отнякъде ще намерим. Освен това трябва да разговаряш и с принц Клаудиус.

— Защо пък да разговарям с принца? Той какво общо има с цялата ситуация и какво може да направи?

— Много неща. В края на краищата той е младоженецът. Принцът трябва да отиде в Нова Зеландия и да върне булката си обратно тук. Тя явно няма да се върне по своя воля. Някой трябва да се погрижи за това!

София фон Вайнхайм направи кратка пауза, за да си поеме дъх.

— Освен всичко друго, вчера ми се обади херцогиня Аренсбах, за да ме попита в колко часа ще е церемонията — продължи графинята. — Какво можех да й отговоря, след като дори булката я няма?!

Граф Александър кимна разбиращо.

— Добре. Ще се погрижа — каза той и излезе от стаята, отивайки към телефона. Графът покани принц Клаудиус да дойде в замъка Вайнхайм и да си поговорят като мъже.

— Както можете да си представите — започна разговора граф Александър, след като принцът пристигна — жена ми… всички сме много притеснени от случващото се напоследък. Сватбата е след седмица, а Янина е в Нова Зеландия. За избягалата шаферка изобщо да не говорим.

Принц Клаудиус стоеше със скръстени ръце до стената. Изражението му не издаваше какво мисли или чувства в този момент.

Графът, който нервно обикаляше из стаята, спря и погледна към принца, търсейки погледа му.

— Не знам защо Янина се бави толкова в Нова Зеландия — отговори Клаудиус.

Това беше самата истина. Принцът добре знаеше защо Кейт беше отпътувала, без да се обади на никого, но нямаше никаква представа защо Янина не се беше върнала вече от Нова Зеландия.

— Може би се опитва да убеди Кейт да се върне с нея обратно в Германия, а тя упорства и затова все още и двете са в Нова Зеландия — предположи граф Александър. — Поведението на племенницата ми е абсолютно необяснимо за мен. Но всъщност кой може да каже, че разбира жените?

Клаудиус фон Хернфелд сведе поглед, сякаш се страхуваше да погледне графа в очите.

— Та, драги ми Клаудиус, искам да ви помоля да отидете до Нова Зеландия и лично да разберете какво се случва там.

Принцът поклати глава.

— Аз бих отишъл сам, но подаграта напоследък не ми дава покой и дългият полет би ме съсипал. А и не мога да оставя жена си сама тук. Ще получи нервен срив, ако и аз замина за някъде.

— Смятате ли, че ще е разумно и аз да отида там? — попита принцът, но всъщност зададе въпроса към себе си.

— Разбира се. Най-добре ще е лично да отидете и да се уверите, че нещата са наред. Или, ако не са, да ги поставите по местата им. Моля ви, направете всичко възможно поне булката да е тук навреме за сватбата. Иначе ще трябва да обясним на херцогиня Аренсбах, че всъщност тя се отлага…

Янина беше напълно наясно, че сватбеният й ден наближаваше и тя трябваше да се прибере в родината си възможно най-скоро, най-малкото, за да спести нервното разстройство на майка си, която със сигурност вече беше на ръба на криза. Въпреки това обаче Янина постоянно отлагаше полета си.

Тя отлично осъзнаваше, че причината за това не беше толкова Кейт, колкото доктор Стивън Бергер.

Те се виждаха всеки ден и Янина свикна да ходи с него на посещения във фермите из околността.

— Не мога и да си мечтая за по-добра асистентка от теб — беше я похвалил Стивън. Един ден двамата бяха в една конюшня. Една кобила се беше ожребила преди минути и Янина помагаше на Стивън в манипулациите. Тя погледна жребчето, което мърдаше копитца, легнало върху купчина слама. В този миг се усети истински щастлива.

— Мисля, че имаш най-хубавата работа на света — каза му тя.

Той се усмихна и се изправи.

— Мислиш ли?

— Да, напълно сериозна съм.

— Радвам се.

Собственикът на кобилата влезе в конюшнята, за да ги покани на по чашка бренди вкъщи.

— Моля, елате, доктор Бергер. Искам да ви почерпя за здравето на жребчето и за добрата работа. Млада госпожице, моля заповядайте и вие.

— Да отидем ли? — погледна го въпросително Янина.

Стивън се усмихна.

— Обикновено отказвам подобни предложения, когато съм на работа. Днес обаче смятам да приема.

Тримата заедно излязоха от конюшнята и влязоха в къщата.

— Знаете ли, госпожице, ако не беше доктор Бергер, фермерите наоколо направо сме обречени — каза старият фермер, наливайки бренди в две чаши. — На него винаги може да се разчита и всички много го уважават. А аз лично много се радвам, че си е намерил такава прекрасна дама, която да му помага — с усмивка каза възрастният човек.

Съпругата на фермера — закръглена жена, която преди няколко минути беше влязла в стаята, го попита нещо на маорски, при което той се засмя.

— Жена ми пита кога смятате да се ожените — преведе той. — Тя смята, че сте чудесна двойка.

Янина усети, че се изчерви, а Стивън замълча. И двамата се сетиха за скорошната сватба на графинята. Тя щеше да се омъжи за друг далеч в Германия.

Стивън изпи брендито си и реши, че е време да си тръгват. Доброто настроение си беше отишло заедно с въпроса на усмихнатата фермерка за бъдещата им сватба.

— Много благодарим за брендито, но трябва да тръгваме — любезно каза Стивън.

Янина го последва и двамата излязоха навън.

— Какво ли става с Фифи — попита тя, докато се качваха в колата. Тя знаеше, че кученцето е добре, но попита за него просто за да започне някакъв разговор.

— Много е добре — отвърна Стивън. — Вече тича, неуморна е. Кога я оперирахме… преди около седмица, нали?

Цяла седмица! Янина се сети за предстоящата сватба, която неумолимо наближаваше. Какво правеше още тук? Защо не се върнеше час по-скоро в Германия, където майка й със сигурност се беше поболяла от притеснение?

И какво ли смяташе Клаудиус по въпроса? Тя обаче не искаше да мисли за годеника си сега, най-малкото защото се чувстваше виновна пред него.

Ситуацията беше твърде странна и започваше да се превръща в абсурдна.

Стивън Бергер също не одобряваше случващото се и дори го намираше за нелепо. Той обаче се постара да не издаде мислите и настроението си и се съсредоточи в шофирането.

— Скоро трябва да се връщаш в Германия. Женихът ти те чака — неочаквано каза той.

— Така е — отвърна Янина.

— Реши ли вече кога ще пътуваш?

— Не. Звучиш така, сякаш нямаш търпение да си тръгна от тук — обидено каза тя.

Той отби и рязко спря.

— Знаеш, че не е така, нали?

— Защо се държиш така тогава?

— Как се държа — ядосано попита той. — Само попитах кога ще летиш обратно за Германия. Какво лошо видя в това?

— Нищо лошо…

— Ами ето, питам кога ще си тръгнеш, защото искам да останеш. Не заминавай, Янина!

— Как така?

— Ами ей така. Не трябва да се омъжваш за този твой принц просто защото някой ти е казал, че така трябва. Послушай сърцето си. Твоето място не е в някакъв замък, в който да си затворена.

— Какво трябва да означава това?

— Означава, че мястото ти е другаде.

— И къде е това „другаде“?

Той се обърна към нея.

— Тук, до мен. И ти много добре го знаеш.

Той я притегли към себе си и я целуна. Янина не се възпротиви. Тя знаеше, че той беше напълно прав. Мястото й беше тук — в Нова Зеландия, до него. Замъкът Вайнхайм и сватбата с принц Клаудиус сега й изглеждаха по-далечни и по-чужди от всякога.

Принц Клаудиус слезе от самолета и с пълни гърди пое от свежия новозеландски въздух.

Дали беше взел правилното решение, идвайки тук? Той не беше го направил толкова заради молбата на граф Александър, колкото заради собственото си желание да вземе живота си в свои ръце и да постави нещата в него по местата им.

Взе кола под наем и тръгна към фермата на Пол Съливан.

По време на дългия полет беше обмислял какво да каже на Кейт, когато я види. Представяше си нещо като „Мила Кейт, моля да ме извиниш, че отново навлизам в живота ти нежелан. Правя го за последен път. Мой дълг е да заведа Янина обратно в Германия, както и да се оженя за нея…“ Не, последните думи му прозвучаха твърде патетично като от пиеса на слаб драматург…

„Мила Кейт, моля да извиниш неочакваната ми поява. Аз щях да изпълня желанието ти никога повече да не се видим, но обстоятелствата ме принудиха…“ Принудиха? Кого заблуждаваше? Никой и нищо не го беше принудило, той беше дошъл тук изцяло по свое желание. Освен всичко друго не искаше да изпълни желанието на Кейт да не се виждат отново. Истината беше, че без нея просто не можеше да живее. Искаше я от цялото си сърце, но нямаше как да го каже… на никого.

Пътят имаше много завои и той трябваше да насочи цялото си внимание към шофирането. Щеше да измисли какво да й каже, когато стигнеше…

Когато Янина се върна във фермата на Пол Съливан, вече се беше свечерило. Тя влезе в къщата и тръгна право към стаята на Кейт.

— Кейт, чуваш ли ме? — попита тя, чукайки на вратата.

Отвътре се чу шум и вратата се отвори.

— А ти ли си? Какво има, случило ли се е нещо? — учудено попита Кейт.

— Не… всъщност да… не се притеснявай, няма проблем. Моля те, пусни ме вътре, за да ти разкажа.

Кейт светна нощната лампа и двете седнаха на леглото. Това много напомни на Янина за детските им години, когато прекарваха дълги вечери само двете в стаята й. В момента тя се чувстваше също толкова доволна и щастлива, колкото тогава.

— Кейт, просто не можеш да си представиш колко щастлива съм в момента — започна Янина.

Кейт опита да се усмихне.

— Вярвам ти. И аз щях да се радвам, ако сватбата ми наближаваше. „Особено ако щях да се омъжа за принц Клаудиус“ — помисли си тя.

За голямо учудване на Кейт Янина махна с ръка и каза:

— О, не ми говори за тази глупава сватба сега. Не искам да чувам за нея.

— Какво? Нищо не разбирам…

Янина се премести по-близо до Кейт и се обърна с лице към нея.

— Кейт, случи се нещо чудесно. Влюбих се!

— Принц Клаудиус със сигурност заслужава цялата ти обич и внимание — отговори Кейт, стискайки устни.

— Кой ти говори за Клаудиус?

— Но нали Клаудиус…

Янина отново махна нетърпеливо с ръка.

— Знам какво ще ми кажеш. Разбира се, че Клаудиус ми е годеник. Нямам нищо против него. Той е добро момче. Познаваме се от деца и сме прекарали хиляди часове заедно, но беше много глупаво да реша, че трябва да се оженим.

Янина спря и се замисли.

— Смятам, че се познаваме твърде добре. Аз гледам на него като на приятел, дори като на брат, но не и като на бъдещ съпруг. Между нас няма привличане Кейт, няма тръпка. Но сега… сега намерих този, с когото искам да прекарам живота си и за когото мисля ден и нощ. Няма да се омъжа за Клаудиус, Кейт, не и когато вече намерих истинската си любов.

На Кейт й се стори, че не е чула добре и й бяха необходими няколко минути, за да осмисли добре току-що чутото.

— Няма да се омъжиш за принц Клаудиус? — невярващо попита тя.

— Не — отвърна Янина. — Омъжа ли се за него, ще излъжа себе си, Клаудиус… всички. Не искам да се омъжа за някого, когото не обичам.

Кейт усети как сърцето й заби учестено от радост и щастие.

— Няма да се омъжиш за него? — сякаш за да е напълно сигурна отново попита тя.

Младата графиня поклати глава.

— Надявам се Клаудиус да не се разстрои много от новината. Аз обаче се влюбих в Стивън Бергер и не мога да направя нищо по въпроса. Обичам го, Кейт. Познавам го от седмица, но знам, че той е мъжът за мен.

За Кейт беше важно само едно — Янина не искаше да се омъжи за Клаудиус! Тя не го обичаше. Обичаше Стивън. Значи принц Клаудиус беше свободен!

— Какво ти става? Защо пребледня така? — загрижено попита Янина, поглеждайки към братовчедка си. — Зле ли ти е? Искаш ли нещо… вода?

— Не, не, добре съм, повече от добре… повярвай ми, повече от добре.

Янина я погледна.

— Да не би и ти да го обичаш?

— Кого?

— Стивън. Баща ти спомена, че почти сте били двойка. Аз обаче си помислих, че между вас няма нищо, поне нищо сериозно. Обичаш ли го?

Кейт, чиито нерви през последната седмица бяха опънати до скъсване, й отговори със смесица между плач и смях. Янина не можеше да си обясни тази реакция и само я гледаше смаяно.

— Боже господи, ти обичаш Стивън? — през сълзи и смях каза Кейт.

— Да, но не разбирам кое му е смешното… или тъжното. Ако мислиш, че искам да ти отнема мъжа…

— О, не, не, няма такова нещо — отвърна Кейт, вече успяла донякъде да овладее емоциите си. — Стивън ми е приятел, но не го обичам. Има друг, който означава всичко за мен.

— Кой?

— Вече мога да ти кажа. Най-после мога да ти обясня защо съм в това състояние през последните седмици и защо си тръгнах така ненадейно.

— Казвай де, не ме дръж в напрежение…

— Клаудиус.

— Клаудиус? Моят Клаудиус?

— Доколкото разбрах, вече не е твой…

— Да, напълно си права. Но как така…

Кейт замълча за секунда, търсейки подходящите думи.

— Ами как да ти кажа… влюбихме се още в първия момент, в който се видяхме. И за двама ни беше като гръм от ясно небе.

— Боже мой, а аз си мислех, че не можете да се понасяте.

— Ами наистина така изглеждаше. Ние по всякакъв начин се опитвахме да стоим далеч един от друг, знаейки, че нямаме право да изпитваме подобни чувства.

— И после?

— После дойде денят, в който отидохме в планината, където ни изненада бурята…

— Ахааа, сега разбирам — с усмивка отвърна Янина.

— Не мога да ти опиша колко зле се чувствах от тогава насам. Клаудиус също.

— Заради това значи замина така ненадейно.

Кейт кимна.

— Не можех да остана и секунда повече. Имахме намерение да кажем истината, но сърце не ми даде да унищожа щастието ви — майка ти, баща ти, сватбата…

— За сватба трябват двама, които да се обичат и да искат да са заедно. От много време се страхувах, че оставям на другите да решават съдбата ми вместо мен, най-вече майка ми. Знаеш, с нейните приготовления, рокли, менюта, херцогини… Ако се бях омъжила за Клаудиус, и двамата щяхме да сме нещастни. Преди обаче тази сватба ми се струваше в реда на нещата. След това срещнах Стивън и…

— Какво щастие, че си го срещнала! Вече не трябва да крия любовта си към Клаудиус!

— Със сигурност не е необходимо — потвърди Янина. — Ти постъпи много благородно. Значи можем да кажем, че нямаш никакви претенции към Стивън, нали? Аз дори си мислех, че ти го отмъквам…

— Не говори така. Все едно си разпределяме мъжете като стока и от тях нищо не зависи.

— А не е ли така? Всеки знае, че важните решения винаги се вземат от жените. Какво ще кажеш да отидем в кухнята и да си спретнем парти с кола и чипс като в детската градина. Това трябва да се отпразнува!

— Съгласна.

По пътя към фермата на Пол Съливан принц Клаудиус беше измислял и отхвърлял десетки варианти на речта си пред Кейт.

Когато обаче пристигна в дома й, не можа да каже нищо, абсолютно нищичко.

Кейт стоеше сама пред къщата. Вятърът си играеше с тъмнокестенявата й коса и тя изглеждаше още по-зашеметяващо красива.

Няколко секунди те само се гледаха, след което принцът я прегърна и притисна силно към себе си.

Клаудиус се канеше да обясни нещо на Кейт за желанието й никога повече да не се виждат, което той не беше изпълнил, но от къщата излезе Янина.

— Ах ти, невернико! — със сериозно изражение му каза тя.

— Янина, дължа ти огромно извинение — отвърна принц Клаудиус. — Съжалявам, не искам да те нараня, но аз обичам Кейт.

— Виждам — отвърна Янина.

— Влюбихме се от пръв поглед и не можем един без друг — продължи принцът.

— И какво ще стане сега с толкова дълго и старателно организираната ни сватба? — след кратко мълчание попита Янина.

Клаудиус повдигна рамене безпомощно.

За голямо негово учудване Янина избухна в смях.

— Знаеш ли, годенико мой, аз имам повод да съм ви ядосана и на двамата. Годеникът ми ми изневери с шаферката ми, и то само няколко седмици преди сватбата. Хубавото обаче е, че съм напористо момиче и успях да му намеря заместник.

Тя отиде до вратата и подаде ръка на Стивън Бергер, който заедно с нея излезе навън.

— Драги ми Клаудиус, искам да ти представя доктор Стивън Бергер. Той е местният ветеринар и човекът, който ще те замени на мястото ти пред олтара до мен.

— Янина срещна доктор Бергер, когато дойде при нас — обясни Кейт. — След всичко случило се тя реши, че за всички ще е по-добре, ако годежът ви бъде развален.

— Точно така — каза графиня Янина. — Дълго мислих и осъзнах, че за мен ще е най-добре да бъда със Стивън — съпруга на местния ветеринар. Даже съм решила да започна да уча ветеринарна медицина.

На Клаудиус му бяха необходими няколко секунди, за да осъзнае чутото.

— Много сценарии за това какво ще се случи, когато пристигна, минаха през главата ми по пътя насам — каза той, след като се опомни. — Този обаче определено не беше един от тях.

— Жените сме непредвидими, нали? — усмихна се Янина.

— Никой не е очаквал подобно нещо — допълни Кейт. — Животът обаче понякога най-неочаквано ни поднася изненади. Искам да видя реакцията на леля София, когато разбере за това — каза тя, усмихвайки се на Янина.

Янина беше написала дълъг имейл на майка си, обяснявайки й всичко около ситуацията в Нова Зеландия за себе си, Кейт, доктор Бергер и Клаудиус. Тя беше предпочела да й опише всичко, а не да й се обади. Разговор по телефона й се струваше неуместен за такива теми.

София фон Вайнхайм прочете имейла от начало до край и не повярва на очите си. Сякаш страхувайки се да не се е объркала, тя го прочете внимателно отново. Не, не се беше объркала. Всичко беше така, както го беше разбрала още при първото прочитане.

Тя веднага извика съпруга си.

— Александър, нямам думи. Виж какво е направила дъщеря ти! Това е краят. Няма да го преживея, знам си, няма да го преживея.

— Какво, за бога, се е случило? — недоумяващо попита графът.

— Сватбата. Отменят сватбата. Размислила е и не иска да се омъжи за Клаудиус. Той също размислил и решил, че и той не иска да се жени за нея. А празненството трябваше да е тази неделя. От фирмата за кетъринг вече донесоха масите и тентите. Оркестърът е нает, организирани са фойерверки, повече от 200 гости вече имат покани… Самата херцогиня Фон Аренсбах потвърди присъствието си и сигурно вече се е подготвила… не, това няма да го преживея, казвам ти, няма да мога.

— Стига с тази херцогиня! Какво е станало всъщност? Искам да кажа — как така и двамата изведнъж решиха, че не искат да се женят?

— Янина била размислила. Ето, тук пише — решила, че иска да се омъжи за някакъв новозеландски ветеринар. Ветеринар! А може да се окаже, че всъщност е санитар! Всичко мога да очаквам вече! Мили боже, какво ми дойде до главата! Не, няма да го преживея, казвам ти няма да съм жива, за да я посрещна!

— Може да е нещо временно — опита се да я успокои граф Александър.

— А принц Клаудиус, представи си, се бил влюбил в Кейт. Не, нямам думи, казвам ти, това е нечувано!

Граф Александър седна до жена си и обърна монитора към себе си, съсредоточено прочитайки целия имейл.

— Е, какво ще кажеш? — попита го тя, ставайки, за да си вземе чаша вода.

— Ами какво мога да кажа? Изненада, абсолютна изненада за всички.

— Изненада ли? Каква ти изненада, това е бедствие, катастрофа! Ох, усещам, че нещо ме свива сърцето… Боже господи, какво бедствие ми дойде до главата…

Граф Александър хвана ръката й.

— Разбирам те, тежко ти е и си объркана. Но погледни от добрата страна — имаме повод за радост.

Тя го погледна смаяно.

— Каква радост, Александър? Подиграваш ли се с мен? Как ще кажа на всички тези гости, че сватбата се отменя? А на херцогинята? Не, това е твърде много… не е истина, това е кошмар, от който вече искам да се събудя!

— Само заради това, че херцогинята няма да идва, аз лично имам много сериозен повод за радост — с усмивка отвърна граф Александър.

Жена му го погледна ядосано и той отново стана сериозен, явно шегата му не беше оценена по достойнство. Не че беше очаквал друго, но му се стори много забавна.

— Прочети отново този имейл — каза той на жена си. — От всяка дума на Янина струи радост и щастие. Тя явно много обича този доктор… Стивън Бергер. Това е най-важно от всичко. Винаги съм знаел, че отношенията им с Клаудиус бяха всичко друго, но не и любов. Те явно са приятели и нищо повече. Нужно ли беше да се оженят и после да разберат, че не са един за друг?

— Не се прави на пророк и психолог! Знаел бил. Глупости! Кой можеше да предположи, че ще се стигне дотук? А че Клаудиус ще се влюби в Кейт? Ако не бях прочела това, никога нямаше да предположа, че между тях може да има нещо. Аз мислех, че едва се понасят…

Граф Александър не отговори и се замисли за това как Кейт и Клаудиус бяха правили всичко възможно, за да избегнат контакт помежду си. Това поведение му изглеждаше съмнително, но дори и той не се беше досетил какво се е случило.

— Трябва да сме радостни, че Янина и Клаудиус навреме са осъзнали, че не са един за друг — каза той. — Според теб трябваше да се оженят, за да го разберат ли?

— Не. Но всичко това ми дойде в повече. Прекалено в повече.

— Разбирам те и не те обвинявам.

— Изглежда, че Янина сериозно е решила да се омъжи за този ветеринар от Нова Зеландия. Как да разберем, че той е правилният избор за нея? Ами ако реши, че и него не обича?

— Нека оставим на нея това решение — каза графът.

— Ами Кейт и принц Клаудиус? Как си представят общото си бъдеще?

— Прочете ли целия имейл? — попита граф Александър, сочейки монитора.

— Четох го няколко пъти, но трябва да ти кажа, че всичко, освен новината за провалената сватба буквално ми е излязло от главата.

— Ами ето, пише — Кейт и принц Клаудиус планират да се оженят — каза графът и се засмя. — Янина даже предлага да организираш двойна сватба.

— Двойна сватба? — извика графинята, след което замълча и се замисли. — Всъщност идеята май не е лоша. Защо пък не? Разбира се, да организираш двойна сватба е по-трудно от обикновена сватба… Трябва да се поканят повече гости, трябва повече място, повече шаферки…

Граф Александър се засмя.

— Ами заемай се. Какво чакаш? — каза й той и я целуна.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.